Кир Буличов
Отвличането на чародея

Превод от руски: Любомир Стоилов, 1980

chitanka.info

1.

Къщата се хареса на Анна още отдалеч, още когато уморено вървеше по прашната пътечка край оградите, през накъсаната сянка на коренестите липи, край посребрения от старост кладенец — от силния вятър веригата издрънча в очуканото ведро, кокошките забързано й отстъпиха път, оплаквайки се от човешката наглост, петелът се отдалечи, сякаш марширувайки, запазвайки мъжкото си достойнство, бабите, насядали на припек, поздравиха по един и същи начин и дълго гледаха след нея — улицата беше широка и коловозите на камионите се виеха по средата й като рекичка по долина, обрасла с живовлек и мека къса трева.

Къщата беше здрава и с железен червен някога покрив.

Тя стоеше отделно от селото, от другата страна на почти пресъхналия ручей.

Анна спря на мостчето над ручея — две трупи с наковани напречно дъски. Редом беше и бродът — широка плитка локва. Пътят пресичаше локвата и опираше в разтворените порти на сив, дървен и празен хамбар. От мостчето тръгваше пътечка, минаваше край къщата и се извиваше по зеления склон на хълма, към плоския му връх, покрит с гъстата шапка на тъмни дървета.

Леля Магда й беше описала точно пътя, а и самата Анна крачка след крачка си спомняше селото, където като петгодишно момиченце беше прекарала едно лято преди двадесет години. У нея се връщаше забравеното усещане за покой, усамотеност, хармонията на ръжените ниви, репеите и пищните облаци над горичките, дрънкането на веригата в кладенеца и силуета на коня върху зелената поляна.

Стоборът се беше наклонил, няколко летви бяха паднали и през тях се подаваше коприва. Френско грозде под фасадата с трите прозореца, обрамчени някога от сини плетеници и закрити с капаци, беше се разраснало и подивяло. Къщата беше самотна и скучаеше без хора.

Анна повдигна ръждясалото мандало на вратника и се изкачи на верандата. След това погледна към селото, през което току-що беше минала. Селото се виеше край реката и гората, отделяща го от железопътната спирка, се отдръпваше от реката в широка дъга, отваряйки място за нивите. В замяна на това по другия бряг тя достигаше до самата вода, сякаш на смърчовете им беше тясно в гората. Оттам идваше прохладен вятър и се виждаше как той прекосява Вятла, като с хиляди малки крачета начупва огледалото на реката и разклаща широката ивица на крайбрежните тръстики. Рев на моторница изскочи иззад къщата и ниско потъналата кърма на лодката разряза с опашката си от пяна идиличните следи на вятъра. В лодката седеше белобрад старец с мушама и синя шапка. Сякаш почувствувал погледа на Анна, той се обърна и макар лицето му от това разстояние да изглеждаше само като кафяво петно, на Анна й се стори, че старецът осъжда нейната поява в празния дом, на който се е паднало да доживява самотно своето време.

Едно празно жилище винаги е тъжно. Бъчвата до прага се беше разсъхнала и от нея кой знае защо стърчаха забравени гребла, а пред кучешката колибка със срутен покрив се търкаляше ръждива верижка с полуизгнила каишка.

Анна дълго се мъчи с ключа и когато катинарът се предаде, вратата мъчно влезе навътре, сякаш някой я подпираше. В пруста цареше мирис на запустялост, слънчев лъч прониза от таванското прозорче тъмния въздух и в лъча се замяркаха изплашени прашинки.

Анна отвори вратата в топлата половина. Вратата беше облепена с червеникава мушама и в долната й част се виждаше закрит с шперплат отвор, за да може котката да излиза, когато й хрумне. Анна си спомни как е седяла приклекнала, завиждайки на черната лелина котка, на която се разрешаваше да скита дори през нощта. Споменът звънна като камбанка, докосната бързо с ръка. На перваза под прозореца в бутилка от мляко стоеше букет от книжни цветя. Изпод продънения диван изскочи мишка полевка.

Анна измъкна гвоздеите и отвори прозорците на стаята, разтвори капаците и след това премина в кухнята, отделена от стаята с преградка, която не достигаше тавана. Отвори и там прозореца. На светло запустението стана още по-очевидно. В черната уста на пещта Анна намери тас, а в ъгъла под иконата — парцал.

Като надонесе от реката вода — подивелите ябълки в градината се бяха разклонили толкова, че просто трябваше да се промъква през гъстака им, — тя изми подовете, постави в бутилката букет от лайкучки, а книжните цветя пъхна под иконата. Не се умори — тази проста работа й носеше приятно задоволство, ароматът на прясно измития под изгони веднага от къщата сладникавия мирис на прах.

Един от чаршафите, които беше донесла със себе си, Анна постла на масата в голямата стая и подреди там книгите, хартията и тоалетните си принадлежности.

Сега вече можеше да си почине. Да отиде за мляко в селото и едновременно да посети дядо Генади и жена му Дария.

Анна намери в кухнята гърненце, излезе от къщата, заключи както си беше свикнала по градски вратата, постоя до вратника и тръгна не надолу, към селото, а нагоре, към гората върху хълма, защото с това място беше свързана някаква парлива детска тайна, забравена преди двадесет години.

Пътечката се виеше сред редки храсти, под които розовееха горски ягоди. Анна се оказа внезапно чак на върха на хълма, в сянката на дърветата, разпрострели се над старото и изоставено гробище. Посивелите плочи и каменните кръстове бяха попотънали в земята, обрасли с лески, между които буйно цъфтяха момини сълзи. Една от плочите, кой знае защо, стърчеше изправена и Анна си представи, че под нея е бил погребан магьосник, който след това се е събудил и измъкнал навън.

Изведнъж й се стори, че някой я следи. В горичката беше необичайно тихо — вятърът не смееше да надзърне тук и древен гробищен страх внезапно овладя Анна; без да се оглежда, тя забърза напред…

2.

— Ти, разбира се, извинявай, Анушке — каза белобрадият дядо с мушамата и синята шапка, — ако съм те изплашил.

— Здравей, дядо Генади — каза Анна. Едва ли някой друг в селото би могъл така изведнъж да я познае.

Те стояха до каменната църквичка със срутен купол. Голямо водно конче кацна накрая на гърнето, което Анна притискаше към гърдите си и се взря вътре.

— За мляко ли си тръгнала? — запита дядото.

— При вас.

— Ще ти дадем млекце. А аз тръгнах да търся кобилата, която се беше замъкнала насам. Кой знае откъде у нея се появи стремеж към покой и наблюдения. Клеопатра се казва, от града е, бракували я в хиподрума.

— Да не би леля Магда да ви е писала?

— Тя винаги ни пише. За всички празници. Аз ходих до Прудники и на връщане гледам, че стоиш на верандата. Пораснала, разхубавила се. За аспирантура значи се подготвяш?

— Леля и затова ли ви е писала?

— Че как иначе.

Пъстрата кобила Клеопатра стоеше от другата страна на църквата и се грееше на слънцето. Тя вежливо целуна Анна по протегнатата й ръка. Блестящата й козина миришеше на пот и слънце.

— Обърни внимание — каза дядо Генади, — че храмът е от седемнадесети век, издигнат е при Александър Михайлович, а основите му са значително по-стари. Сещаш ли се? Тук беше пристигнал един реставратор от Ленинград. Василиев, Теренти Иванович, не го ли познаваш?

— Не.

— Водещ специалист. Може би ще реставрират. Или пък ще почнат разкопки. Тук, на хълма, през средните векове се е издигал град. Земята буквално е пълна със загадки и тайни.

Дядото въздъхна тържествено, нахлупи шапката над очите си, тупна Клепа по шията и тя веднага тръгна напред. Анна разбра, че реставраторът Василиев е внесъл в душата на Генади благородно объркване и е открил пред него примамливата далечина на вековете.

Напред вървеше Клеопатра, а след нея жестикулираше дядото — мушамата му се бръчкаше и издуваше като покривало на привидение. Той говореше, без да се обръща, понякога гласът му изчезваше, погълнат от храсталака, а дългият му монолог беше посветен на горчивата участ на реките и горите, на това, че някакъв търговец още преди революцията добивал от хълма камъни и ги пренасял в Полоцк, с което ограбвал културното наследство, за това, че населението по тези места е смесено, тъй като тук са нахлували всички, които не ги е мързяло, и че всяко село се нуждае от музей… Темите бяха различни и неочаквани.

Спуснаха се по наклонената и отдалечена от реката страна на хълма и тръгнаха край ръжените ниви, по чийто край цъфтяха метличини. Дядото разказваше, че два дни над Миорама е висяла летяща чинийка, а на Луната е възможно да се живее под вулканичните кратери. При реката дядото се обърна.

— Пък може би ще поживееш у нас, а? Какво ще правиш сама в къщата? Ние с Дария ще те снабдяваме с топла храна и ще си говорим.

— На мене в къщи ми е добре. Благодаря.

— Не се надявах много — каза дядото.

Наложи се у дядо Генади да се позабави. Баба Дария свари чай, донесе бонбони, а домакинът извади от една кутия за обувки и нареди върху масата своя музей, който той започнал да събира след срещата с реставратора Василиев. В музея беше включена и снимка на дядото от 20-те години, чайна кутия с парчета от глинени съдове, имащи различна форма и възраст, няколко картички с изгледи на Полоцк и курорта Монте Карло, покрита със старинна патина лъвска глава с халка в носа — вероятно дръжка на врата, а така също и кремъчно острие на копие, шишенце от старинен парфюм, подкова, паднала от Клеопатра, и още разни други неща. Баба Дария повика Анна в кухнята да си поговорят за роднините и й пошепна: „Не му се смей, нека се развлича. Иначе ще почне да пие.“ Баба Дария беше преживяла с Генади половин век и въпреки това все още се страхуваше, че може да се пропие.

3.

Свечеряването беше изпълнено със звуци, възникващи от тишината и прозрачността на въздуха. Гласове от кладенеца, женски смехове, бъбренето на телевизор, далечна свирка на камион и дори тракането на колелата на влака в неимоверната далечина зад гората — всичко това беше необходимо, за да може колкото може по-дълбоко да бъде осъзната необятността на небето, блясъка на оглеждащата се в черната рекичка луна, мълчанието на гората, изпляскването на подскочила риба и звънът на закъснял комар.

Анна се изкачи до къщата и без да бърза, усмихвайки се, си припомняше приказките на дядото и отвори този път покорния катанец. Държейки в ръка катинара и гърненцето със свареното мляко, тя влезе в тъмния пруст, направи крачка и внезапно се блъсна в нещо твърдо и тежко. Гърнето трясна на пода, а катинарът падна и я удари по крака. Анна изохка, хвана с ръце коляното си и в този момент зад преградката, отделяща пруста от задната стая, рязък мъжки глас запита:

— Какво има, Кин?

От тавана се обади друг нисък глас:

— Аз съм горе.

Без да обръща внимание на острата болка, Анна замря. За миг я изпълни нелепата мисъл, че е попаднала в чужда къща. Но от тази страна на реката имаше само една и тя току-що я беше отключила.

Стъпалата на таванската стълба заскърцаха.

Вратата в задната стая тракна.

Едновременно се запалиха две електрически фенерчета и тя замижа.

Когато отвори очи, примижавайки, видя, че в пруста стоят двамина, а на пода по средата на помещението се издига огромен жълт куфар, изпръскан с мляко. Млечната локвичка се беше разляла по пода и сред нея като червени глинени корабчета се поклащаха парчетата на гърнето.

Единият беше млад, само малко по-възрастен от Анна, елегантен, със син костюм, връзка — пеперуда, с къдрави черни коси и хусарски нагли очи. Вторият, който слезе от тавана, беше по-възрастен и масивен. Лицето му беше скулесто, загоряло и на него като светли точки горяха малките му очички. Беше облечен в черен пуловер и изтъркани джинси.

Анна се изправи, мръщейки се от болка, и запита:

— През прозореца ли влязохте?

Мъжете държаха силните фенерчета, насочени като пистолети.

— Какво правите тук? — запита скулестият бандит.

— Че аз живея тука. Временно. — И сякаш искайки да ги срази мигновено, Анна добави: — Ето, даже пода съм измила.

— Пода? — запита скулестият и се взря в млечната локвичка.

Анна беше толкова озлобена, а и кракът я болеше, че забрави да се изплаши.

— Ако нямате къде да пренощувате — каза тя, — преминете през реката и идете в първата къща оттатък. Там има празна стая.

— Защо пък ние да трябва да отидем? — запита младият хусар.

— Какво, да не искате аз да си отида?

— Разбира се — каза младият. — Вие няма какво да правите тук.

— Но това е къщата на леля ми. На Магда Иванкевич.

— Дявол знае каква е тая работа — каза младият хусар. — Тук не трябваше да има никаква леля.

— Точно така! — възкликна Анна, изпълвайки се с оправдан гняв. — Леля не трябваше да бъде тук, но и вие също.

— Струва ми се — заяви скулестият бандит, — че ние трябва да си поговорим. Няма ли да благоволите да влезете вътре?

На Анна й направи впечатление тази лека старомодност в думите му, която я накара да си помисли, че той може би е завършил в някоя гимназия преди революцията.

Без да дочака отговор, бандитът бутна вратата към нейната стая. Там беше уютно. Диванът беше постлан, върху масата лежаха книгите, една част от тях на английски, което веднага убеждаваше, че стаята се обитава от интелигентен човек — т.е. от Анна Иванкевич.

Очевидно тази мисъл дойде и в главата на бандита и затова неговите следващи думи се отнасяха не към Анна, а към спътника му.

— Жул — каза той. — Някой е сглупил.

Жул се приближи, взе от масата някаква английска книжка, помръдна устни, разчитайки заглавието, и отбеляза:

— Не съм я чел.

Очевидно искаше да покаже своята образованост. Беше напълно възможно той да е от тези, които продават икони на чужденците, занимават се с контрабанда и не се спират пред нищо, за да се избави от някой свидетел.

— Добре — каза скулестият бандит. — Няма да се караме. Вие предполагахте, че къщата е празна и решихте да поживеете в нея? Така ли?

— Точно така. Аз знаех, че е празна.

— Но не знаехте, че стопанката на този дом ни го даде под наем за две седмици. Получило се недоразумение.

— Какво недоразумение? — каза Анна. — Та стопанката съм именно аз.

Хусарят приседна на дивана и започна бързо да прелиства книжката.

Далеч някъде залая куче, а след това избръмча кола. В полуотворения прозорец влезе пеперуда и полетя към фенерчето. Анна, куцайки, се приближи към масата и запали газената лампа.

— Магда Фьодоровна Иванкевич — каза скулестият бандит с началнически глас — ни даде под наем тази къща за две седмици.

— Кога сте се видели с леля? — запита Анна.

— Вчера — отвърна младият човек, без да вдига глава от книгата — в Минск.

Лъже, досети се Анна. Вчера сутринта тя беше изпратила леля си в Крим. След като беше преживяла половината от живота си на село, леля й смяташе, че селото не е място за почивка. Екзотичната блъсканица по ялтинската крайбрежна улица привличаше много повече нейната романтична белоруска натура… Те са тук случайно. Довела ги е тук някаква обмислена цел. Но какво могат да правят в тази къща? Колкото са по-сериозни намеренията на бандитите, толкова по-безжалостни са те към своите жертви — целта оправдава средствата. Трябва да се измъкне оттук и да изтича до дядото. Как са постъпвали смелите разузнавачки по време на войната? Искали са да идат до тоалетната? А след това през задното прозорче са се измъквали в гората при партизаните?

— Съдейки по всичко — каза замислено по-старият бандит, докосвайки с пръст края на носа си, — вие не ни повярвахте.

— Повярвах ви — каза Анна, свивайки се под студения му поглед. И това се издаде окончателно. Сега й оставаше само да бяга. Още повече, че младият човек остави книгата, леко се изправи от дивана и се оказа зад гърба й. Или сега, или никога. И Анна каза бързо:

— Трябва да изляза. На улицата.

— Защо? — запита по-големият бандит.

Анна се хвърли към полуотворения прозорец и се блъсна в него с главата напред, към нощната прохлада, аромата на ливадите и мириса на дим от някакъв огън в гората. Наистина тя не успя да оцени тази симфония, защото хусарят я замъкна за краката обратно в стаята. Анна си удари брадичката в перваза на прозореца, едва не изби своите прекрасни бисерни зъби и увисна на ръцете си, вкопчани в рамката.

— Пусни ме — изстена Анна.

Гласът й беше изпълнен с такава ненавист и унижение, че скулестият бандит каза:

— Пусни я Жул.

Оправяйки се, Анна каза:

— Никога няма да ви простя това.

— Вие много рискувахте. Под прозореца има коприва.

— Френско грозде — каза Анна.

— А защо не извикахте? — деловито запита скулестият бандит. — Тук се чува надалеч.

— Ами аз ще се развикам — каза Анна, мъчейки се да не заплаче.

— Госпожице — каза по-възрастният бандит. — Успокойте се. Няма да ви причиним зло.

— Тогава се махайте! — каза Анна с неочаквано креслив кухненски глас. — Веднага се махайте от моята къща.

Тя стисна с ръка челюстта си и добави през зъби: — Сега няма да мога да си отварям устата.

Могъщият бандит погледна над главата й и каза:

— Жул, виж дали не можеш да й махнеш болката.

Анна разбра, че няма да я убиват, а Жул внимателно и твърдо я хвана за брадичката със сухите си и тънки пръсти и каза, гледайки я в очите със своите сини, обрамчени от гъстака на ресниците, хусарски езера:

— Нима ви правим такова смайващо впечатление?

— Правите ми — каза Анна упорито. — И ще ви се наложи да измиете пода в пруста. Тупнали си там куфара…

— Това ще го направим — каза Кин, по-старият бандит, като се приближи до прозореца. — И вероятно ще се наложи да оставим взимането на решения за утре. Днес всички сме развълнувани и нещо повече, дори раздразнени. Ще станем по-рано…

— Вие въпреки всичко имате намерение да нощувате тук? — каза Анна.

— А къде да се денем?

Анна разбра, че той е прав.

— Тогава ще спите в задната стая. Само че нямам чаршафи за вас.

— И така ще мине — каза Жул. — Ще взема само книжката със себе си. Много е интересна. Утре ще ви я върна. — Анна само махна с ръка.

— Къде е парцалът? — запита Кин.

— Сега ще ви го дам — каза Анна и тръгна към кухнята. Кин я последва. Взимайки парцала, той запита:

— Може би ще ви задоволи една парична компенсация?

— За да напусна собствената си къща?

— Да речем, 1000 рубли?

— Охо, че аз получавам толкова за половин година.

— Значи сте съгласна?

— Вижте, в селото има други къщи. В тях живеят самотни бабички. Това ще ви струва по-евтино.

— За съжаление — каза Кин — ние се нуждаем от този дом.

— Нима под него има имане?

— Имане ли? Едва ли. А за две хиляди какво ще кажете?

— За тези пари тук можете да купите три къщи. Не си прахосвайте парите. Или може би са държавни?

— Иронията ви е неуместна — каза строго Кин, сякаш Анна беше ученичка в неговия клас. — Парите, разбира се, са държавни.

— Слушайте — каза Анна. — Измийте пода и вървете да спите.

4.

На Анна не й се спеше. Зад стената неканените гости нещо бърбореха, може би се уговаряха да започнат да разкопават съкровището, преди да е съмнало? В края на краищата тя не издържа и надзърна в пруста. Фенерчето беше на пода — матов портокал със сто свещи. Вносна работа, помисли си Анна. Много удобен за туристически походи. Куфарите се бяха увеличили. Сега вече бяха три. Може би бандитите са успели да настанят и приятелките си?

И в този момент сред пруста се появи с леко изтракване блестящ метален сандък с размери метър на метър. Зад преградката се разнесе гласът на хусаря:

— Пристигнаха.

Вратата на задната стая трепна и се открехна. Анна смутено се дръпна в стаята си.

Във всичко това имаше нещо мистично и не й се хареса. Вещите не изникват просто така от нищото. Такива работи стават само във фантастичните романи, които Анна не харесваше, но четеше, защото са дефицитни.

Бандитите още дълго нещо ходеха из пруста, разговаряха и се умириха едва към три часа. Тогава и Анна заспа.

Събуди се не така, както си беше мечтала за това през последната седмица: чуват се далечни кукуригания на петли, мучи стадо, минаващо под прозорците, цвърчат птици в дърветата и през завеската играят слънчеви зайчета. Анна изтичва до рекичката и се потапя в студената, свежа и прозрачна вода. Боровете размахват клони и тя плува, като разпъжда сребристите рибки.

Зад стената се чуваха гласове и тя веднага си спомни за вчерашната глупава история. Анна се ядоса, преди да е чула пеенето на петлите, мученето на стадото и веселото шушнене на листата. За да се измъкне, трябваше да мине през пруста, където вече се суетяха неканените гости. И желанието й да се изкъпе се размина. Би следвало да постъпи иначе: да блъсне вратата и с гласа на собственица да каже: „Вие още ли сте тук? Колко още ще продължава тази история? Отивам в милицията!“ Но тя не направи нищо подобно, защото още не беше нито умита, нито вчесана. Тихо и стеснявайки се, че ще я чуят, Анна се измъкна в кухнята, наля студена вода от ведрото в таса и скромно направи тоалета си. Вчесвайки се, тя поглеждаше крадешком през кухненското прозорче. Да избяга? Глупаво е. А дали ще я гонят по улицата? По-добре е да дочака идването на дядо Генади.

Тя не можеше да стои безкрайно в кухнята. И Анна запали печката, постави чайника и стегната, строга и студена излезе в пруста.

Там имаше шест сандъка и куфари, един от куфарите беше отворен и хусарят Жул ровеше нещо в него. Чувайки нейните стъпки, той захлопна капака и изтърси: „Добро утро“. Очевидно враждебността беше взаимна и това дори я зарадва.

— Добро утро — съгласи се Анна. — Вие още ли сте тук?

Кин дойде откъм улицата. Мокрите му коси се бяха слепили на челото.

— Водата е чудо — съобщи той. — Отдавна не съм се къпал така хубаво. Вие имате ли намерение да се цамбурнете?

Защо ли пък има такова хубаво настроение?

— Не — каза тя. — По-добре да отида за мляко.

— Идете, Анушке — каза Кин миролюбиво.

Подобно държание не й хареса.

— Да не сте се приготвили да си вървите? — запита тя недоверчиво.

— Не — каза Кин. — Оставаме.

— Не се ли страхувате, че ще потърся помощ?

— Няма да направите такова нещо — усмихна се Кин.

— Ще направя и още как! — възмути се Анна. И тръгна към вратата.

— Вземете си съдинка — каза след нея хусарят. — А пари имате ли?

— Не ми трябват пари. — Анна трясна вратата и излезе на верандата. И съдинка не й беше необходима. Тя не отиваше за мляко.

По реката се разхождаха слънчеви бликове, а в ниското до ручея лежеше къделя от мъгла. Слънцето беше толкова топло и пухкаво, че би могло да се вземе в длан и да се погали.

Вратата зад нея хлопна. Беше излязъл Кин с тенджера и някакво писмо.

— Анушке — каза той с бащински глас. — Има писмо за вас.

— От кого? — запита Анна, взимайки покорно тенджерката.

— От леля ви — каза Кин. — Тя помоли да ви го предадем…

— Защо не ми го показахте вчера?

— Получихме го днес — каза Кин.

— Днес? Къде ви е въртолетът?

— Леля ви — не обърна внимание на сарказма Кин, — която почива в Крим, помоли да ви предадем много поздрави.

Анна хвана тенджерата „под мишка“ и отвори писмото.

„Анушке! — беше написано там. — Кин Владимирович и Жул се договориха за всичко с мен. Бъди любезна с тях. Аз съм им много задължена. Нека си поживеят в къщата. А ако искаш, ти се прехвърли у дядо Генади. Той няма да откаже. С Милена пътувахме добре. Срещнахме Прутиков. Времето е топло. Магда.“

Кин стоеше, навел глава, и наблюдаваше Анна.

— Глупости — каза тя. — Сами сте го написали.

— И за Миленка ние ли сме го писали? И за Прутиков?

— Колко й платихте?

— Колкото поиска.

Леля й беше користолюбива и ако пред носа й са размахали пачка с банкноти от по сто рубли… Но как са успели да уредят всичко това?

— Тази сутрин ли? — доуточни въпроса си тя.

— Да. Пратихме телеграма на един наш приятел в Крим още вчера вечерта. Сутринта писмото пристигна тук със самолет.

Писмото си беше като писмо с марка и печат.

— Вие и радио ли имате? — запита Анна.

— Да ви помогнем ли да се пренесете? — запита Кин.

— Не се и надявайте — каза тя. — Няма да се предам. Плюя на всичките писма, които ще ми домъкнете от моята леля. Ако се опитате да ме убиете, или да ме изгоните насила, аз ще се съпротивлявам.

— Ама, защо — скръбно каза Кин. — Нашата работа за съжаление не търпи отлагане. Ние молим да освободите тази къща, а вие се държите като дете.

— Това е, защото съм оскърбена — каза Анна. — А освен това и упорита.

— Ние имаме за цел да не привличаме внимание върху себе си — обясни Кин. Очите му бяха тъжни и ако се преструваше, правеше го великолепно.

— Вече го привлякохте — каза Анна. — Поне моето внимание. И сега нищо друго не ви остава, освен да ми разкажете с какво имате намерение да се занимавате.

— А все пак може би ще напуснете? Повярвайте ми, че така ще бъде най-добре за всички.

— Не — каза Анна. — Помислете си, а аз отивам да се изкъпя. И да не би да намислите да изхвърлите вещите ми или пък да заключите вратата.

Водата беше приятно хладка и ако не беше кипящото в Анна раздразнение, тя би изпитала голямо удоволствие от къпането. Доплува до средата на реката и като забеляза колко далеч я е отвлякло надолу течението, потегли обратно. Бяха й необходими цели петнадесет минути, за да доплува до мястото, където беше оставила хавлиената си кърпа и книгата за четене.

Тя се измъкна на тревата и легна върху простряната кърпа. Сякаш нарочно, от това не излезе нищо хубаво — няколко нахални стършела налетяха като изтребители и Анна съвсем се разстрои.

— Извинете — каза Кин, като приседна до нея на тревата.

— Не съм ви поканила — изръмжа недоволно Анна.

— Ние се посъвещавахме — каза Кин. — Решихме все пак да ви поразкажем за някои работи.

— Само без лъжи — каза Анна, като се наостри.

— Няма никакъв смисъл. И без това няма да ни повярвате.

— Чудесно начало.

Кин се плесна силно по шията.

— Стършели — каза Анна. — Сигурно някъде наоколо пасат крави. — Седна и покри раменете си с кърпа.

— Днес трябва да започнем — каза Кин. — Всяка минута струва луди пари.

— Тогава не ги прахосвайте напразно.

— Утешава ме само това, че не сте глупава. И отзивите в института за вас са положителни. Вярно е, че имате лош характер…

— И в института ли сте успели?…

— А какво да правим? Вие сте неотчетен фактор. Вината е наша. И така, ние не живеем тук.

— Вече се досещам. На Марс или в Америка?

— Ние живеем в бъдещето.

— Колко трогателно. А в куфарите ви е машината на времето?

— Не иронизирайте. Това е ретранслационен пункт. Ние сега не се интересуваме от двадесетия, а от тринадесети век. Но за да попаднем в него, трябва да направим престой тук.

— Винаги съм мислила, че пътешествениците във времето са потаен народ.

— Опитайте се да споделите нашата тайна с приятелите си. Кой ще ви повярва?

Кин се дръпна рязко от един налитащ стършел. Бухлат облак закри слънцето и веднага стана прохладно.

— А защо трябва да ви повярвам? — запита Анна.

— Защото ще ви разкажа какво ни трябва в тринадесетия век. То е достатъчно невероятно, за да ви застави поне да се замислите.

Внезапно на Анна й се поиска да повярва. Понякога в невъзможното човек започва да вярва по-лесно, отколкото на едно обикновено обяснение.

— И в кой век живеете вие?

— Логичен въпрос. В двадесет и седмия. Да продължа ли? През тринадесетия век на този хълм се е издигало малкото градче Замошие. Кръпчица в пъстрото одеало на Русия. На изток са се простирали земите на Полоцкото княжество, а от Запад и Юг са живеели литовци, лети, самогити, ятвяги и други племена и народи. Някои съществуват и досега, а други отдавна са изчезнали. А още по-далеч на запад започвали владенията на германския орден на мечоносците.

— И вие сте археолози?

— Не. Ние трябва да спасим един човек. А вие ни пречите.

— Не е истина. Спасявайте го. И имайте предвид, че засега още не ви вярвам. Ами защо ще се мъкнете чак в средновековието? Той също ли е пътешественик?

— Не, той е гений.

— А вие откъде знаете?

— Нашата специалност е да търсим гении.

— А как се е казвал?

— Името му е Роман. Боляринът Роман.

— Никога не съм го и чувала.

— Той е загинал рано. Така казват летописите.

— А може и летописците да са измислили всичко?

— Те не са разбирали много неща. И не са могли да ги измислят.

— Какво например?

— Например това, че той използувал барут за защита на града. Че имал печатница… Това е бил универсален гений, който бил изпреварил своето време.

— И вие искате той да не загине, а да продължи да работи, за да изобрети и микроскопа? А нима е възможно да се намесваш в миналото?

— Ние няма да се намесваме. И няма да променяме съдбата му.

— Тогава какво?

— Ще го вземем със себе си. Ще го вземем в момента на неговата смърт. Това няма да окаже влияние върху хода на историческите събития. Ясно ли е?

— Н-не много. И за какво ви е всичко това?

— Най-ценното нещо на света е човешкият мозък. Гениите са толкова рядко нещо, моя скъпа Анна…

— Та нали той е живял преди хиляда години! Сега всеки първокласник може да изобрети барута.

— Заблуда. Човешкият мозък е развит еднакво вече тридесет хиляди години. Променя се само нивото на образованието. Днес изобретяването на барута не може да бъде задача за гения. Днешният гений би трябвало да изобрети…

— Машина на времето?

— Да речем, машина на времето… Но това не значи, че неговият мозък е по-съвършен от този на изобретателя на колелото или на барута.

— А защо ви е на вас изобретателят на барута?

— За да изобрети нещо ново.

5.

Високите и тъмни отдолу облаци освободиха слънцето и то отново освети брега. Но цветът му се беше променил — беше станал тревожен и бял. И в този момент плисна дъжд, който зашиба тръстиките и тревата. Анна грабна книгата и като покри главата си с кърпата, се хвърли към ябълките. Кин я настигна с два скока и те притиснаха към грапавия дънер. Капките дъжда чукаха по листата.

— А ако той не се съгласи? — запита Анна.

Кин неочаквано се засмя.

— Вие почти ми повярвахте — каза той.

— Значи не трябваше да вярвам? — Нейното триъгълно и събиращо се в ямичката на острата й брадичка лице беше вече порозовяло от слънцето и от това косите й изглеждаха още по-светли.

— Чудесно е, че сте ми повярвали. Малцина могат да се похвалят с толкова непредубедено възприемане.

— Така е, очевидно съм глупава.

— Напротив.

— Добре, благодаря. Все пак вие по-добре кажете, защо трябва да се мъкнете в тринадесети век за този гений? Нима не се оказа нещо подходящо за вас някъде по-близо?

— Преди всичко, гениите са малко. Твърде малко. На второ място, не всеки от тях ние можем да вземем със себе си. Той трябва да не е стар, тъй като с възрастта се усложнява проблемът за адаптацията и най-важното той трябва да загине случайно или трагично… без следа. На погребението на Леонардо да Винчи са присъствували много хора.

— И все пак това е тринадесети век!

Дъждът затихваше и капките все по-рядко чукаха по листата.

— Вие очевидно не си представяте какво представлява пътуването във времето…

— Наистина нямам никаква представа.

— Ще се помъча да ви обясня. С няколко думи, разбира се. Времето е обективна физическа реалност и се намира в постоянно постъпателно движение. Това движение, както и движението на някои други физически процеси, се осъществява спираловидно.

Кин приклекна, взе едно сухо клонче и нарисува върху влажната земя спиралата на времето.

— Ние с вас сме частички, плаващи в спиралния поток, и нищо на света не може да забави или ускори това движение. Но съществува друга възможност — да се движим направо, извън потока, сякаш пресичайки извивка след извивка.

Без да става. Кин нарисува една стрелка до спиралата.

След това вдигна глава и погледна Анна, за да разбере дали го е разбрала. Анна му кимна насърчително.

Кин се изправи и закачи едно ябълково клонче. От листата се посипаха цепи струи вода. Той отърси глава и продължи: — Затруднението е в това, че от всеки конкретен момент в потока на времето можеш да попаднеш само в съответния момент на предишната извивка. А продължителността на един сегмент е малко повече от седемстотин години. Озовавайки се в предходната или в следващата извивка, ние веднага попадаме отново в потока на времето и започваме да се движим заедно с него. Нека допуснем, че на двадесети юли 2775 година съответствува приблизително двадесети юли 1980 година. Или да вземем следващата извивка — двадесети юли 1215 година, или още една извивка — двадесети юли 540 година. Вижте. — Кин допълни чертежа с дати.

— Сега разбирате ли, защо не можем да отложим нашата работа? — запита той.

Анна не отговори.

— Ние се подготвяхме за прехода в 1215 година няколко години и чакахме кога моментът на смъртта на болярина Роман ще съвпадне с някой момент на нашата извивка във времето. Град Замошие пада след три дни в 1215 година. И след три дни ще загине неизвестният гениален учен от тринадесети век. Ако ние в три дни не направим всичко, ще трябва просто да забравим за тази операция. Завинаги. А в това време вие…

— Аз не знаех, че ще ви попреча.

— Никой не ви обвинява.

— А защо не може да се скочи направо там?

— За съжаление невъзможно е да се пресекат наведнъж две извивки на времето. За такова нещо няма да стигне цялата енергия, която съществува на Земята. Ние сме длъжни да спрем и направим междинен пункт тук, в двадесетия век.

— Да вървим в къщи — каза Анна. — Дъждът спря.

Тя погледна спиралата на времето, нарисувана върху влажната кафява пръст. Простичка рисунка. Но тя беше направена от ръката на човек, който още не е роден.

Те тръгнаха към къщата. Облаците бяха отплавали към гората. Прежуряше.

— Значи нас ни разделят седемстотин години — каза Анна.

— Приблизително толкова. — Кин задържа едно ябълково клонче, пропускайки Анна. — И това е добре, защото такава пропаст от време прави нашата среща с вас ефемерна. Даже и да поискате да научите кога например ще умрете, а това е естествен въпрос, аз не бих могъл да отговоря. Прекалено голямо е откъсването.

— Задавани ли са ви подобни въпроси?

— Не би трябвало да говорим за това. Такива случаи обаче е имало. И обикновено не са нарушавали експеримента. Системата на времето е стабилна и инерционна. Тя е като море, което поглъща смерчовете…

— Аз съм живяла така отдавна… — помисли си на глас Анна. — и за вас съм направо изкопаемо. Изкопаемо, което е живяло отдавна, отдавна. Мамонт.

— До известна степен, да. — Кин не искаше да щади чувствата на момичето… — За мен вие сте мъртва отпреди седемстотин години.

— Сигурни ли сте в това?

— Сигурен съм. Макар че не съм виждал вашия гроб.

— Благодаря ви за откровеността… Вчера бях на гробището. Там, на хълма. Аз мога да оценя размера на тази пропаст.

— Ние искаме да преминем през нея.

— И да вземете оттам човек? А ако той бъде нещастен от това?

— Той е гениален. А геният е адаптабилен. Ние имаме опит.

— Категоричен ли сте?

— За съжаление не: аз се съмнявам винаги и във всичко. Категоричен е Жул. Може би, защото е млад. И не е историк, а физик-темпоралник.

— Вие сте историк?

— При нас няма строго делене на специалности. Ние умеем много неща.

— Макар, общо взето, да не сте се изменили.

— Антропологичният тип на човека си е останал предишният. Не всички от нас са красиви и даже не всички са умни.

— У мен се зараждат хиляди въпроси — каза Анна, спирайки се до стълбата на верандата. Кин извади греблата от бъчвата и ги облегна на стената.

— Естествено — каза той. — За обитаемостта на световете, за социалното им устройство, за войните и за мира… Няма да им отговоря, Анна. На нищо не мога да ви отговоря. Макар да се надявам, че самият факт на моето появяване тук е оптимистично подсказване. Както и това, че ние можем да се занимаваме с такава странна работа, като издирването на древни мъдреци…

— Това нищо не доказва. Може вие да се занимавате с търсенето на мозъци именно защото не сте кой знае колко добре.

— При недобър живот не достигат нито енергия, нито време за подобни занимания. А що се отнася до недостига на гении…

На портата се появи дядо Генади с гърненце в ръце.

— Здравейте — каза той, сякаш незабелязвайки Кин, който стоеше с гръб към него — ти защо не дойде за мляко?

— Запознайте се — каза Анна. — Пристигнаха мои познати.

Кин бавно се обърна.

6.

Лицето на Кин беше се променило поразяващо. Беше се издължило, кожата му се беше отпуснала и набръчкала и изведнаж беше остаряло с двадесет години.

— Генади… извинете ме, забравих.

— Просто Генади, дядо Генади. Каква случайност! Аз вчера разправях на Анна: реставраторът Василиев е човек известен и ми обеща, че няма да остави без внимание нашите места, по причина на исторически интерес. Но не очаквах, че толкова скоро.

— Аха — тихо каза Анна. — Разбира се. Василиев. Известният реставратор от Ленинград.

И в това, ако се замислиш, нямаше нищо странно: разбира се, те са идвали тук и по-рано, душили са и са търсили място за своята машина. Сериозни хора и голяма работа. Но ето че са недооценили пристрастеността на дядото към историята.

— И за дълго ли? — запита дядо Генади. — Ей сега ще отскочим до къщи и ще попием чай, а? Като семейство, като свои хора? Та аз вече съм събрал един малък музей, някои предмети, имащи научен интерес.

— Непременно — усмихна се Кин с очарователната гримаса на уморен от постоянни реставрации, от търсения и находки велик човек. — Но ние сме за малко, минавайки, навестихме само Анушка.

— Навестиха ме — като ехо откликна Анна.

— Правилно — съгласи се дядото, гледайки влюбено своя кумир, — а аз тогава ей сегичка ще домъкна тук моя музей. Заедно ще го разгледаме и ще чуем съветите.

В този момент Кин се обърна към Анна с умолителен поглед, който говореше: „Спасете ме!“.

— Но не и безплатно — отвърна му Анна само с устни, обръщайки се настрана от зоркия дядо.

— Ние ще наминем по-късно — каза тя. — Заедно ще наминем, защото музеят не трябва да го мъкнеш чак тук. Нещо може да се смачка, нещо да се счупи…

— Ама аз внимателно — каза дядото. — Вие, разбира се, се сещате, че моят музей засега не е много голям. Някои кандидатури засега ги оставям на местата им. Бележа ги и ги оставям. Ние с вас трябва да отскочим до хълма, намерил съм там един поразителен кръст, целият буквално е покрит с дантелена резба. Принадлежал е на търговеца от втора гилдия Сумароков, чиято съпруга и чеда изливат в тази дантела чрез стихове силната си скръб по него.

Анна разбра, че и тя е безсилна пред напора на дядото. Спасението дойде неочаквано. В хамбара скръцна и вратата му се отвори. Появи се Жул в някаква кожена дреха. Лицето му беше обезобразено от татарски мустаци.

— Теренти Иванович — каза той с шофьорски глас. — След петнадесет минути тръгваме. Няма да ни чакат. — Той кимна снизходително на дядо Генади, който се смути, защото Жул разпръскваше самоувереността, небрежността и величието на зает човек.

— Да, разбира се — съгласи се Кин. — След петнадесет минути.

— Ще успеем — каза веднага дядото. — Ще успеем. Ще ги разгледаме. А колата нека дойде пред нас. Къде е тя?

— Там — неопределено махна с ръка Жул.

— Ясно. Значи, чакам. — И дядото с отчаяно вдъхновение помъкна към портата реставратора Василиев, съмнителния човек, на който Анна имаше непредпазливостта почти да повярва.

Интересно е как ще се оправи сега? Анна гледаше след тях. Двете фигурки — едната ниска, с шапка и мушама, а другата в джинси и черен пуловер, бързаха по насипа. Дядото размахваше ръце и Анна си представи с каква страст дядото излага историческите сведения, с които е натъпкан до пръсване.

Тя се обърна към стълбата. Жул държеше в ръцете си дългите мустаци.

— Убеден съм, че всичко ще пропадне — съобщи той. — За два дни втора накладка. Ще им дам да разберат на тези от групата за подготовка. Според нашите сведения дядо Генади трябваше за две седмици да отиде на гости при сина си.

— Можеха и мен да ме попитат.

— Кин се държа като хлапак. Да не забележи стария шопар. Да не може да предприеме никакви мерки! Да загуби хватката си. На вас успя ли да ви обясни?

— Частично, мой далечен потомъко.

— Изключено е — каза Жул. — Аз съм подбирал внимателно предците си.

— Гнусите ли се?

— Опасявам се от настойчивите девици.

— И какво ще стане по-нататък.

— Ще го спасяваме — каза Жул и се мушна във вратата. Анна приседна на прага, отпи от гърненцето и с наслада долови топлината и аромата на млякото. Жул се появи отново.

— Не забравяйте да си залепите мустаците — каза Анна.

— Останете тук — каза Жул. — И не пускайте никого.

— Слушам, генерале мой. Искате ли мляко?

— Няма кога — каза Жул.

Анна можа да види как той спря пред портата, отвори длан и в нея проблесна микроскопичен компютър, на който той започна да натиска копчетата с лявата си ръка.

Склонът на хълма и гората, на чийто фон стоеше Жул, затрептяха и започнаха да се стапят. Те сякаш започнаха да се обгръщат в дим. Димът се сгъсти и прие формата на куб. Изведнъж Анна видя, че пред портата на улицата възникна обемно изображение на газка. Анна остави гърненцето. Газката изглеждаше като истинска. Корпусът й блестеше, а на радиатора се беше залепило листо на бреза.

— Убедително е — каза Анна, тръгвайки към портата. — А защо ви е тази холография? Дядото не можеш го измами с това.

Жул отвори вратата и влезе в кабината.

— Значи не е холография? — тъпо запита Анна.

Спомняйки си за нещо, той се подаде от колата и прекара ръка по страничния й борд. Появи се надпис с бели букви: „Експедиционна“.

— Така — каза Жул и извади ключ от джоба си. Включи запалването. Двигателят забръмча и замлъкна.

— Да те вземат мътните — изруга шофьорът. — Ще трябва да се бута.

— Аз няма да съм ви помощник — каза Анна. — При вас колелата не се докосват до земята.

— Аз какво ви казах — съгласи се Жул. Колата леко се спусна, залюля се и този път двигателят се запали. Набирайки скорост, газката се задруса надолу по зеления насип и свърна към брода.

Анна излезе пред портата. По земята се виждаха назъбените следи на гумите.

— Очевидно е, че те все пак са от бъдещето — каза сама на себе си Анна. — Ще ида да приготвя нещо за обяд.

Лъжереставраторите се върнаха едва след един час. Дойдоха пешком откъм реката. Анна вече беше сварила макарина с месо от консерви.

Тя чу гласовете им от пруста. След малко Кин надзърна в кухнята, подуши с нос и каза:

— Юнак си, гдето си се сетила. Дяволски съм гладен.

— Добре, че ме сещате — каза Анна. — Моите продукти няма да стигнат за дълго. Или докарайте от бъдещето, или доставете отнякъде другаде.

— Жул — каза Кин, — донеси продуктите тук.

Жул се появи мрачен и сложи върху масата обемиста чанта.

— Купихме ги на станцията — каза Кин. — Дядото си мисли, че сме заминали.

— А ако реши да ми дойде на гости?

— Ще сме готови и за това. За съжаление той е направо поклонник на реставратора Василиев.

— Сам си си виновен — каза Жул.

— Няма нищо. Когато Анушка си замине, тя ще заключи къщата отвън. И никой няма да се сети, че ние сме останали вътре.

— Няма да си замина — каза Анна. — Жул, измий чинии. Те са на полицата. Готова съм да ви шантажирам.

— Не сте способна на такова нещо — каза без убеденост Кин.

— Всеки човек е способен. Ако залогът е голям. Примамихте ме с такава авантюра. Може би съм мечтала именно за това цял живот. Ако за вас е необходимо да се посъветвате с по-старшите ви другари, карайте. Вие и без това вече ми разказахте доста.

— Това е немислимо — каза Кин.

— Вие сте лош психолог — каза Анна.

— Аз предупреждавах — каза Жул.

Обедът мина в мълчание. И тримата дъвчеха мрачно макарината, пиеха между хапките мляко и не се поглеждаха в очите, като скарани наследници в къщата на починала богата бабичка.

Анна беше измъчвана от угризения. Тя разбираше, че всъщност се държи глупаво. Та самата ти не можеш да понасяш, когато невежи си пъхат носа в твоята работа. И ако имаш в себе си поне капка благородство, веднага ще станеш и ще си заминеш… Впрочем не, не веднага. Малко по-късно, в шест часа, когато стане време за влака. Трябва незабелязано да се измъкнеш от къщата, без да признаваш открито своето поражение… И да се измъчваш после цял живот, че от благородство си се отказала от един уникален шанс?

Кин остави лъжицата си, мълчаливо се изправи от масата, отиде в хамбара и изпусна там нещо. Жул се намръщи. Настъпи пауза.

Кин се върна със снопче жълтовати листчета. Постави ги на масата до Анна. След това взе чинията си и тръгна към кухнята за нова порция макарина.

— Какво е това? — запита Анна.

— Някои и други документи. Вие няма да разберете нищо от тях.

— Тогава защо ми са?

— С какво не се шегува дяволът? Щом вече оставате…

За малко Анна не призна, че вече е решила да си замине. Но неочаквано погледът й се срещна със злите очи на хусаря. Жул си оставаше със свое мнение.

— Благодаря — каза Анна небрежно. — Ще ги прочета.

7.

Гостите се занимаваха със своите железарии. Беше задушно. Надвисваше буря. Анна легна на дивана и подгъна крака под себе си. Жълтите листчета не бяха големи и текстът беше напечатан чисто и ясно, с малко изпъкнали букви.

Отначало текстът беше на латински:

Bertholdi Chronicon Lyvoniae, pag. 29.

Monumenta Lyvoniae antiquae, VIII, Rigae 1992.

… Рицарят Фридрих и пробст Йохан подадоха мнение: необходимо е, казваха те, да се направи пристъп и, превземайки град Замош, жителите му да се накажат жестоко за пример на другите. Преди при завзимането на крепости оставяха на гражданите живота и свободата и от това останалите нямат подходящ страх. Решаваме: който от нашите първи се изкачи на стената, на него ще приподнесем почести, ще му дадем най-добрите коне и най-знатния пленник. Вероломният княз, врага на християнската църква, ще издигнем над всички на най-високото дърво. И ще накажем жестоко неговия слуга, изчадието на ада и създателя на огъня.

И русите изтъркаляха от вратите нажежени колела, които разхвърляха встрани изгарящ огън, за да подпалят обсадната кула с пламък. В същото време ландмайстерът Готфрид фон Холм, носейки знамето в ръка, първи се изкатери на насипа, а след това го последва и Вилхелм Оге и като видяха това останалите ратници и братя, побързаха да се изкачат на стената първи, те се издърпваха един друг за ръцете, а други се втурнаха към вратите…

До този текст Анна прочете небрежно написана косо с ръка бележка: „Превод от първата публикация. Ръкопис на Бертолд Рижски в откъси, в конволют от XIV в. в Мадридската б-ка. Запис. отн. към год. 1215. Горски погрешно идентифицира Замошие с Изборско. Виж В. И. 12.1990, стр. 36. Няма съмнение, че единственото споменаване на Замошие става в източници на ордена. Хенрих Латв. мълчи. Псковският летописец за 1215 е кратък: «Същото това лято убиха много немци в Литва и Замоши, а градът взеха.» Татищев, а след него и Соловьов приемат Замошие за свободен литовски град. Янин е изразил през 80-те години съмнение.“

На другото листче имаше нещо съвсем неразбираемо:

ПЪТ НА ПЪТИЩАТА

Ab majorem Dei gloriam. В името на Хермий Трикратно Най-великия. Ако искаш да получиш Меркурий от Луната, направи предварително силна вода от син камък и селитра, взимайки ги по равно, солвирай Луната по обикновения начин, остави ги да се утаят в проста вода, измий вар в чисти води, изсуши я, пусни в плоскодънен съд, постави в пещ да се калцинира в умерена топлина, каквато е необходима на Сатурн, за да се стопи, и след изминаването на три седмици Луната ще изгрее и Меркурий ще бъде разделен от Земята.

Със същия бърз почерк встрани беше написано: „Половин век преди Алберт и Бейкън!“ Какво са направили след половин век Алберт и Бейкън, си остана неизвестно за Анна.

Просто напразно си губи времето. Анна измъкна наслуки от снопчето трето листче.

ИЗ ОТЧЕТА НА ЗАПАДНОДВИНСКИЯ ОТРЯД

Градището под име Замошие е разположено на 0,4 км от село Полуденка (Миорски р-он) на висок и стръмен (до 20 м)        хълм на левия бряг на река Вятла (ляв приток на Западна Двина). Площадката в плана има неправилна овална форма, ориентирана е по линията север–юг с малък наклон на изток. Дължината на площадката е 136 м, широчината в северната й половина е 90 м, а в южната — 85 м. Чрез разкопки от 340 кв. м е открит културният пласт, който е черен, а на места с тъмносив цвят и има дебелина 3,2 м близо до центъра и 0,3 м в края. Наситеността на културния слой с находки е доста значителна. Намерени са много фрагменти на глинени съдове: около 90% слабопрофилирани и цилиндрични форми, характерни за днепро-двинската култура, щрихована керамика (около 10%), както и няколко парчета от керамика, датиращи от XII в. Предварително са установени три долни хоризонта: ранен етап на днепро-двинската култура, късен етап на същата култура и хоризонт от третата четвърт на I хилядолетие от нашата ера (култура от типа на горния слой на банцеровското градище).

В края на XII — началото на XIII в. тук бива издигнат каменен едностълбов храм и редица жилищни съоръжения, които са били разрушени в резултат на пожар. Изследванията на основите на храма, върху които през XVIII в. била построена гробищна черква, ще бъдат продължени през следващия сезон. Разкопките са затруднени поради нарушения на пластовете от гробище от XVI–XVIII в.

(„Археологически открития през 1986 г.“, стр. 221)

Отчетът беше ясен. Правили са разкопки — т.е. ще правят разкопки — на хълма. Анна остави листчетата върху масата. Прииска й се още веднаж да погледа града. В хамбара беше само Жул.

— Искате да разгледате машината на времето? — запита той.

— С нея ли пристигнахте?

— Инсталацията е необходима само за въвеждане. Тук тя не би се побрала.

Жул отведе Анна в задната стая. До кревата стоеше метален сандък. Над него висеше черно кълбо. Освен това там имаше и два пулта. Единият беше на масата, а вторият — на кревата. В ъгъла беше опряна висока тънка рамка.

— И това ли е всичко? — запита Анна.

— Почти. — Жул беше доволен от произведения ефект. — Иска ви се инсталацията да ви прилича на нещо? Хората не са изобретателни. Във всички демони и магьосници се открива все същият човек. А ето че европейската фантазия не е могла да измисли кенгуруто.

— А тук ли ще спите? — запита Анна.

— Да — отвърна невинно Жул. — За да не се промъкнете тук през нощта и да не заминете в миналото или в бъдещето. Иначе ще трябва да ви търсим в някой татарски харем.

— Ще ви се наложи да търсите — каза Анна. — А още по-лошо би било, ако убия своя прадядо.

— Банален парадокс — каза Жул — извивките на времето са толкова големи, че ефектът ще се нивелира.

— А къде е Кин?

— На хълма.

— Не се ли страхува от дядото?

— Той повече няма да се покаже.

— Аз също ще отида, ще погледам. А и ще попитам за някои работи.

Анна се заизкачва по пътечката, мъчейки се да разбере къде се е намирала крепостната стена. Върхът на хълма беше плосък, към гората и ручея се спускаха полегати скатове и само към реката брегът се спускаше стръмно. Значи стената е минавала по стръмнината над реката, а след това приблизително на същата височина около хълма.

Само до вчера градът беше абстракция, потънала в бездната на времето. А сега? Ако аз, размишляваше Анна, отдавна умрялата за Кин и Жул, все пак съм твърде жива и даже изпотена от тази лепкава горещина, предвещаваща буря, то това означава, че и гениалният Роман също е жив сега. Той ще умре след три дни и засега не подозира за това.

Анна забеляза плитка канавка, обикаляща около хълма. Толкова плитка, че ако Анна не търсеше следите на града, не би се досетила, че това са останките на ров. Тя намери в рова скъсана валенка и консервна кутия, едвам се дръпна от една налитаща оса и реши да се изкачи в сянката, в гробището, тъй като след половин час от тази жега сигурно щеше да узрее истинска буря.

В рядката сянка на крайните дървета беше само малко по-прохладно, отколкото в полето. Беше достатъчно Анна да се спре за миг, за да излети от храстите отряд от комари-камикадзета. В храстите нещо зашумя.

— Вие ли сте, Кин?

Кин изскочи от гъсталака. На гърдите му висеше обикновен съвременен фотоапарат.

— Ах, колко сте предпазливи! — каза Анна, гледайки фотоапарата.

— Стараем се. Прочетохте ли документите?

— Не всички. Кой е този Хермий Трижди Велики?

— Покровител на алхимията. Това е отчет за един опит, а описанието му е пълна мистификация. Написал го е нашият Роман.

— А какво интересно има в него?

— Това е метод за отделяне на живака, който тогава още не са познавали. Той описва една доста сложна химическа реакция.

Задуха вятър. Бурята предупреждаваше за приближаването си.

— С какво да започнем? — запита Анна.

— Нека разгледаме града. Просто да го разгледаме.

— Познавате ли Роман по лице?

— Разбира се, не. Но той е правел машини и барут.

Кин надзърна в полумрака на църквата. Анна влезе след него. В купола имаше дупка и през нея Анна видя късче от лилав облак. В църквата миришеше на прашна изба, а по стените се виждаха запазени фрески. Светците гледаха равнодушно към хората. Образите им бяха изтрити надолу от коленете. Изглеждаше така, сякаш старците стоят върху някакъв облак.

Първите капки удариха по покрива. Те минаваха през отвора в купола и повдигаха на пода фонтанчета от прах. Анна погледна навън. Листакът и камъните изглеждаха неестествено светли.

— Вдясно, където е двойният дъб, са били княжеските чертози. От тях не се е запазило нищо — каза Кин.

Дъждът рукна яростно, сякаш разярен, че хората не са му паднали на открито.

— Това са били някакви необикновени княжества — каза Кин. — Форпостовете на Русия, управлявани от демографските излишъци на княжеските семейства. А народът всъщност тук е бил в по-голямата си част неруски. Това налагало да се лавира, да се търсят съюзници, да се избягват враговете. И най-вече главният враг — германският орден на мечоносците. Неговият център бил в Рига, а замъците им никнели по цяла Прибалтика.

От храстите се измъкна Клеопатра и уверено закрачи към църквата, очевидно надявайки се да се скрие от дъжда. Виждайки хората, тя се омърлуши.

— Да се дръпнем — каза Анна. — Имаме на разположение цяла църква само за двама ни.

— Вярно — съгласи се Кин. — Тя дали ще се досети?

Кобилата се досети. Кин и Анна седнаха на камъка в далечния край, а Клепа вежливо спря до входа, бръчкайки цялата си козина, за да изтърси водата. Сред църквата, където сега от пробития купол се лееше тесен водопад, тъмното петно на водата се беше превърнало в локва, която като мастилено петно разпускаше пипалца. Едно от ручейчетата се доближи до краката на Анна.

— Не ви ли е страшно? — запита тя. — Не ви ли е страшно да разговаряте с изкопаема жена?

— Пак ли? Впрочем не, не ми е страшно. Свикнах.

— А кой от известните гении вече живее при вас?

— Не ги познавате. Това са неизвестни гении.

— Мъртви души?

— Мила моя, помислете си трезво. Геният е статистическо понятие. Те се появяват редовно, макар и рядко в историята на човечеството. Но още преди двеста години средната продължителност на живота е била не повече от тридесет години дори и в най-развитите страни. Повече от децата са умирали в пелени. Умирали са и гении. Епидемиите са опустошавали цели континенти и, разбира се, умирали са при това и гении. Общественият строй е обричал хората, които имали нещастието да се родят с робски нашийник, на такова съществуване, че геният не е можел да прояви себе си… Във войните, в епидемиите, в масовите екзекуции, в занданите гениите са били погубвани по-често от обикновените хора. Те се различавали от обикновените хора, а това било опасно. Гениите ставали еретици и бунтари… геният е много крехка стока. Той трябва да се пази и култивира. Никой обаче не се е занимавал с това. Дори признатият гений не е бил застрахован срещу преждевременна смърт. Обичайно е да се говори за гениалността на Пушкин. А Дантес плюел на това.

— Знам — вметна Анна. — Дори Карамзини, приятелите на Пушкин, са го осъждали за лошото му поведение. Мнозина смятали, че Дантес бил прав.

Клепа се приближи до тях, защото подухна вятър и стрелите на дъжда полетяха през отворената врата. Кобилата нервно мърдаше ноздри. Изтрещя гръм, а след това още един. Анна видя как отворът в купола се освети от светкавицата. Кин също погледна нагоре.

— Но защо тогава не измъквате гениите още в детството им?

— А как можеш да разбереш, че детето е гениално? Та нали то трябва да се прояви. И то да се прояви така, че да можеш да се решиш на експедиция в миналото. А такава експедиция се нуждае от толкова енергия, колкото днес се произвежда от всички електроцентрали на Земята за една година. Това съвсем не е толкова малко. Дори и за нас.

Предейки с уши, кобилата пристъпи от крак на крак. Една светкавица се вряза в тревата направо пред входа. Църквата беше сигурна и здрава.

— Не — промърмори Кин, — ние не можем още много неща.

— Значи се получава омагьосан кръг. Геният трябва да бъде неизвестен. И в същото време вече да е успял да направи нещо.

— Имали сме и съмнителни случаи. Такива, при които сме били почти сигурни, че в миналото е живял велик ум и бихме могли да го измъкнем, но… все пак има съмнения. А понякога сме напълно сигурни, но извивката на спиралата не е подходяща. И просто нищо не може да се направи.

— Тогава към бъдещето ли се обръщате?

— Не. Ние нямаме връзки със следващата извивка.

— Там ще се случи ли нещо?

— Не знам. Има бариера. Изкуствена бариера.

— Вероятно някой нещо е объркал.

— Може би. Не зная…

8.

Анна изведнаж се разстрои. На пръв поглед ти се струва, че съвсем не те засяга какво ще се случи след хиляда години. Но ето че тя никога няма да научи какво е станало там…

Вятърът стихна, дъждът се умири и започна да се лее спокойно, като изпълняваше своя дълг, помагайки на селското стопанство.

— А в наше време — наруши мълчанието Анна — има ли кандидатури?

— Разбира се — каза Кин. Очевидно, без да си дава сметка какво прави, той прокара във въздуха ръката си и ручейчето, което вече почти се беше добрало до краката на Анна, спря, сякаш натъкнало се на стъклена преграда. — Двадесетият век, мила Анушке, е също такъв убиец, както и останалите векове. Ако искате, ще ви прочета няколко кратки справки. При някои от тях ние не се решихме да предприемем мерки…

„А по другите?“ — поиска се на Анна да запита. Но премълча. Най-вероятно той няма да поиска да отговори. И ще е прав.

— Това са само сухи справки. Разбира се, преведени на ваш език…

— Според мен вие се изразявате на езика на двадесетия век. А… голяма ли е разликата…

— Не, не толкова, че да не можеш да разбираш нищо. Но има много нови думи. И езикът е по-лаконичен. Ние живеем по-бързо. Но когато попаднем в миналото, забравяме своя език. Така е по-удобно. Все пак искате ли да чуете за гениите, които ги няма?

— Искам.

Кин леко въздъхна и заговори, гледайки в краката си. Гласът му се промени и стана по-сух. Той четеше текст, който неговата слушателка не виждаше. Дъждът ръмеше в хармония с гласа му.

„Дело 12–а–56. Маун Маун Ко. Роден на 18 май 1889 година в село Швезандаун северно от град Пегу в Бирма. На шестгодишна възраст постъпил в монашеско училище, където поразявал монасите с умението си да заучава глави от Типитака. Около десетгодишната си възраст знаел наизуст целия канон на Хинаян и като дете, белязано с карма, той бил откаран в Мандалей, където с него разговарял самият татанабайн и му подарил чадър и блюдо за милостиня. В Мандалей му попаднала книга за християнството и чрез сравняване на религиозните системи, както и от разговори с учени-мюсюлмани детето създало философска система, в която приложило основите на диалектика, близка до Хегеловата. Бил наказан със заточение в единична килия. През 1901 избягал от манастира и се добрал до Рангун, надявайки се да убеди в правотата си английския епископ Ендрю Джонсън. Не го пуснали в дома на епископа, но няколко дни то живяло у мисионера Г. Стоунел, който бил удивен от това, че приближилият се до него на улицата дрипльо разказва наизуст евангелието на английски. Мисионерът показал момчето на своите приятели и записал в дневника си, че Маун Маун Ко свободно излага мислите си на няколко езика. Опитите на Маун Маун Ко да изложи пред мисионера своята теория не се увенчали с успех, тъй като той решил, че момчето му разказва някаква еретична книга. На четвъртия ден, независимо от това, че в дома на мисионера момчето било хранено, Маун Маун Ко избягал. Трупът му със следи от крайно изтощение и прободни рани в гърдите, бил намерен от полицая на пристанището А. Банърджи на 6 януари 1902 година край склад №6. Причините за смъртта са неизвестни.“

Кин замълча. Сякаш нещо го изключи. След това погледна Анна. Дъждът още покапваше. Кобилата стоеше до вратата.

— В този случай бяхме сигурни — каза Кин. — Но закъсняхме.

— А защо никой не го е разбрал?

— Още по-поразяващо е как той се е добрал до този мисионер — каза Кин. — Да прочета ли още?

— Да.

„Дело 23-ов–76. Кособурд Мордко Лейбович. Роден на 23 октомври 1900 година в г. Липовец Киевска губерния. Научил се да говори и да пее на 8 месеца. На 4 януари 1904 година леля му Шейна подарила на детето цигулката, останала от покойния й мъж. Около това време в паметта на детето живеели всички мелодии, чути в къщи и в Киев, където родителите му го водили на два пъти. Един път детето изнесло концерт в дома на предводителя на дворянството камер-юнкера Павел Михайлович Гудим-Левкович. След този концерт, на който Мордко изпълнил по-специално и съчинена от него пиеса, уездният лекар д-р Колядко подарил на детето три рубли. През лятото на 1905 година аптекарят С. Я. Сойфертис след кореспонденция с познати в Петербург ликвидирал своята работа, тъй като според думите му, на стари години бог го удостоил да види чудо и поел грижите за него. На гарата ги изпращали всички съседи. Цигулката носел Сойфертис, а детето — бохча с играчки, сладкиши за из път и нотни листове, върху които сам написал първата част на концерт за цигулка. На ъгъла на улиците Виницка и Николаевска изпращачите се срещнали с шествието на членовете на съюза «Архангел Михаил». Станало неочаквано сблъскване, изпращачите се изплашили за детето и искали да го скрият. Леля му Шейна го отнесла в съседния двор, но то се откъснало от нея и с вика «Цигулката ми!» изтичало на улицата. Детето било убито от удара с ботуш на бившия податен инспектор Никифор Биков. Смъртта била мигновенна.“

— Искаш ли още? — запита Кин.

Без да чака отговор, той продължи:

„Дело 22–5–а–4. Алимханова Салима. Родена в 1905 година в г. Хива. Заради красотата и белината на лицето си била през 1917 година взета в харема на Алимхан Кутайси, приближено лице на последния хан на Хива. През 1918 година родила мъртво дете. Бидейки още неграмотна, тя стигнала до извода за безкрайността на вселената и множествеността на световете. Научила се самостоятелно да чете, да пише и да смята и създала собствена логаритмична таблица. Интуитивно използувала способността да се предвиждат някои събития. Предсказала по-специално земетресението през 1920 година, обяснявайки го с напреженията в земната кора. С това си предсказание предизвикала недоволството на духовенството в Хива и само любовта на мъжа й спасила Салима от наказание. Стремяла се страстно към знания. Виждайки в къщи случайно попаднал там ташкентски вестник, се научила да чете по руски. През август 1924 година избягала от дома си, преплувала Аму Даря и постъпила в училище в Турткул. Способностите на девойката привлекли вниманието на руската й учителка Галина Кранова, която се занимавала с нея по алгебра. За няколко седмици Салима усвоила курса на седемлетката. Било решено, че след октомврийските празници Галина ще отведе девойката в Ташкент, за да я покаже на специалисти. По време на демонстрацията на 7 ноември в Турткул Салима марширувала в групата на жените, снели паранджата, и била позната от родствениците на Алимхан. През нощта била открадната от училището и удушена в Хива на 18 ноември 1924 година.“

— Достатъчно — каза Анна. — Много благодаря. Стига толкова.

9.

Навън се смрачи. Жул настройваше инсталацията, като от време на време правеше връзка със своето време. За целта ползваше кръгъл син екран, върху който трептяха плетеници от жълти и бели точки. Кин на свой ред подготвяше снимачната апаратура.

Черното кълбо, което имаше размерите на голяма надувна топка и висеше над главата на Жул, започна да се върти бавно.

— Сега, Анушке, ще надзърнем в тринадесетия век — каза Кин. Обхвана я трепетното детско чувство на очакване пред някакво представление. Ето сега, след миг ще се разтвори завесата и действието ще започне…

Кръглият екран за връзка затрептя от жълти и бели пламъчета.

Цветните петна се замятаха още по-бързо, смесваха се около краищата на илюминатора и се стапяха. Разнесе се рязко изщракване. И в този момент сякаш някой прокара ръка по изпотеното стъкло на илюминатора. Светът в кълбото придоби ясни форми и граници. Той представляваше зелено поле, обкръжено от брези.

Кълбото се управляваше от Кин. Ръцете му в черни ръкавици бяха скрити под масата, а той стоеше изпънат и напрегнат като зад кормилото на кола.

Образът в кълбото тръгна рязко встрани и брезите се наклониха, като в моден филм. За миг Анна замижа. Гората изчезна и се показа стръмен склон на хълм с ограда от колове на върха, широк разбит път и най-накрая нещо познато — рекичката Вятла. Зад нея се издигаше гъста елхова гора.

И в този миг Анна видя своя дом. Той стоеше в редицата други къщи от тази страна на ручея. Той по-скоро би могъл да се нарече колиба — ниска, глуха и със сламен покрив. В замяна на това ручеят беше много по-широк, над него се навеждаха върби и пътят го пресичаше по широк дървен мост, около който стояха няколко конници.

— Стабилизирам се — каза Жул.

— Това тринадесети век ли е? — запита Анна.

— Дванадесети юни.

— Сигурни ли сте?

— Нямаме други алтернативи.

— А хората пред ручея?

— Божии дворяни — каза Кин.

— Виждат ли нашето кълбо?

— Не. Те не ни виждат.

— А в къщите кой живее?

— Сега никой. Хората са избягали зад стените. Градът е обсаден.

Кин зави с кълбото и Анна видя, че оттатък ручея, там, където трябваше да започва селото, а сега беше краят на гората, се издигат землянки и шатри. Между тях горяха клади и бродеха хора.

— Кои са тези? Враговете ли? — запита Анна.

— Да. Това са мечоносци, от ордена на Света Мария, божии дворяни.

— Те ли ще превземат града?

— През нощта в други ден. Жул, готов ли си?

— Можем да започваме.

Кълбото се издигна и полетя към ручея. Вляво Анна забеляза високо дървено съоръжение, стоящо в наклонената падинка на половината път между рова на хълма и ручея, където тя се беше разхождала само преди два часа. Съоръжението й напомни геодезичен знак — дървена пирамида, каквато понякога се среща в полето.

— Виждате ли? — запита Анна.

— Обсадна кула — каза Кин.

Кълбото се спусна към лагера на рицарите.

Там обядваха. Поради това и не се виждаха. Елегантните рицари, приличащи на тези, които се сражават по турнирите в различните исторически филми, седяха в шатрите си и не предполагаха, че при тях са пристигнали посетители от бъдещето. Хората, дъвчещи някаква храна на открито, не предизвикваха никакви филмови асоциации. Това бяха лошо облечени хора, в кълчищени или кожени ризи и гащи, някои от които бяха боси. Приличаха на бедни селяни от недалечното минало.

— Гледайте, ето и един рицар — каза Кин и насочи кълбото към една от шатрите. Върху калната износена ленена тъкан на шатрата бяха нашити огромни червени мечове. От шатрата излезе човек, облечен в груб пуловер до коленете. Плетена шапка обгръщаше плътно главата му, оставяйки открит само овала на лицето, и се спускаше към рамената. Краката му бяха също в плетени чорапи. Пуловерът беше препасан от черен ремък, на който висеше дълъг прав меч в кожена ножница.

— Сигурно му е горещо — каза Анна, но в този миг разбра, че рицарят не е облечен с пуловер, а в ризница, ситна ризница. Рицарят вдигна ръка, облечена също така в метална ръкавица, и от кладата се отдели брадат селянин в кожена куртка, къса поличка и цървули, стегнати в глезените с ремъци. Без да бърза, селянинът отиде до коневръза и започна да отвързва един от конете.

— Да идем ли в града? — запита Жул.

— Да идем — каза Кин. — Анушка е разочарована. Рицарите трябва да имат пера и бляскави брони…

— Не зная — каза Анна. — Тук всичко не е така.

— Ако бяхме пристигнали двеста години по-късно, щяхте да видите всички тези работи. Рицарството тепърва ще разцъфти.

Издигайки се над склона, кълбото прелетя край обсадната кула, около която нещо се напъваха хора с полукръгли шлемове и кожени куртки.

— По моите изчисления в отряда има около десетина божии братя с петдесетина слуги и около триста ратници — каза Кин.

— Триста и двадесет. А там, зад дърветата — каза Жул, — е съюзническият отряд. Според мен това са лети. Около сто и петдесет.

— Десет братя? — запита Анна.

— Божият брат, което означава пълноправен рицар, е рядка птица. Всеки има собствен отряд.

Кълбото се издигна нагоре и прелетя над широкия недълбок ров, в който нямаше вода. Пътят свършваше пред рова, а мостът над него беше разглобен. Очевидно не бяха успели да го отнесат, защото няколко греди още се търкаляха наоколо. Върху вала, обрасъл с трева, се издигаше стена от щръкнали с подострените си краища трупи. Две невисоки кули с площадки на върха се издигаха от двете страни на обкованите с железни ивици затворени врати. На площадките имаше хора.

Кълбото се издигна на нивото на една от тях и замря.

След това бавно тръгна край площадката. Анна можа да види отблизо хората, които бяха живели по нейния край преди седемстотин години.

10.

Върху площадката на кулата също всичко не беше правилно.

Там трябваше да стоят сурови воини във високи руски шлемове, а техните червени щитове трябваше да блестят срещу слънцето. А всъщност публиката върху кулите на Замошия се държеше както на стадион. Хората въобще не искаха да разберат цялата сериозност на положението, в което се намираха. Те си подхвърляха закачки, смееха се, размахваха ръце и разглеждаха обсадната кула. Кръглолика млада жена с пеленаче в ръцете разговаряше с една обикновена старица. Говорейки, тя развърза деколтето на своята свободна и нагъната сива дреха с шевици около врата и започна да кърми детето. Още едно дете на около седем години беше яхнало раменете на монах с черен калпак и удряше стареца по главата с дървен меч. До монаха стоеше масивен мъж с куртка от скъпи кожи, надяната на голо. Косите му стигаха до рамената и бяха прехванати с връвчица. Той с наслада дъвчеше комат черен хляб.

Изведнаж тълпата се раздвижи. Сякаш някой блъскаше отзад хората в първите редове, за да заеме челното място, за което си има билет. С неохота тълпата се разстъпи.

Появиха се двама стражници, първите истински воини, които Анна видя. Вярно е, че те съвсем не приличаха външно на дружинниците от учебниците. Бяха с черни наметала, прикриващи мътно пробляскващите ризници, с високи червени калпаци, поръбени със сива кожа. Воините бяха мургави, чернооки и с дълги увиснали мустаци. В ръцете си държаха къси копия.

— Какви са тези? — прошепна Анна, сякаш страхувайки се, че ще я чуят.

— Половци — каза Жул. — Или берендеи.

— Не — каза Кин. — Смятам, че са ятвяги.

— Самите вие не знаете — каза Анна. — Между другото: Берендей не е историческо лице, а цар от приказките.

— Берендеите са народ — каза Жул строго. — Това се учи в училище.

Спорът затихна веднага, защото ятвягите разчистиха място за знатните зрители. А знатните зрители представляваха особен интерес.

Най-напред пред перилата застана възрастна дама с царствена осанка в синя рокля, бял шал и бяло, силно напудрено лице; над очите й бяха грубо нарисувани високи вежди, а върху страните й бяха намацани като с цвекло кръгли петна. До нея се изправи мъж на средна възраст с продълговато, скучно, но неглупаво лице. Той беше облечен богато. Върху зеления кафтан беше надянат къс син плащ-корзно със златна ивица и златна тока на лявото рамо с формата на лъвска глава. Над челото му беше нахлупена ниска кожена шапка, макар съвсем да не беше студено. Анна реши, че именно това е князът. Между тях се промъкна странно момче със зло и разкривено лице. То сложи брадичката си върху перилата. Едното око на момчето имаше перде, а на една от ръцете му, обхванали перилото, липсваха два пръста.

След това се появиха още двама, които се харесаха на Анна.

Те влязоха едновременно и спряха зад гърбовете на царствената дама и княза, но тъй като и двамата бяха високи, Анна можа да ги разгледа. Мъжът беше сравнително млад, около тридесетгодишен и доста красив. Разбира се, ако не ти са неприятни огненочервенокосите красавци с бяло и леко обсипано с лунички лице и зелени очи. Под простото червено наметало се виждаше ризницата му. На Анна й се прииска красавецът да се казва Роман, което веднага сподели с Кин, но той само изхъмка и промърмори нещо за последиците от емоционалния подход към историята. До зеленоокия красавец стоеше девойка, която напомняше нещо на Анна. Тя беше висока, изящна и… всичко в нея беше изтънчено, готическо. Изпъкналото й чисто чело се пресичаше от тюркоазена панделка, украсена със златен обръч, а кърпа със същия тюркоазен цвят плътно обвиваше главата й и се спускаше към шията. С тънките си пръсти тя придърпваме свободното си широко наметало с права яка, сякаш й беше студено. Червенокосият красавец й говореше нещо, но девойката не му отговаряше, а гледаше полето пред крепостта.

— Някъде съм я виждала — промълви Анна. — Но къде? Не си спомням.

— Не зная — каза Кин.

— В огледалото. Тя ви прилича — каза Жул.

— Благодаря. Ласкаете ме.

Още един човек се вмъкна в групата. Той беше облечен почти по същия начин като мургавите воини, но може би малко по-богато. На гърдите му беше забодена голяма сребърна брошка.

— Е, Жул, днес ще ги чуем ли? — запита Кин.

— Какво мога да направя! Това винаги е така!

Анна си помисли, че самият факт на повредата по някакъв начин я сродява с далечното бъдеще. Но за това не си струваше да говори със своите потомци.

Изведнаж момчето до перилата нещо извика, царствената дама ахна, а червенокосият красавец се намръщи.

Отвън беше станало нещо.

11.

Кин изви кълбото.

От гората, от отдалечената й от реката страна, мирно излезе стадо крави, подкарвано към града от трима пастири в сиви гащи и дълги до коленете ризи. Кой знае защо пастирите не знаеха, че рицарите са вече тук. Стадото бе забелязано едновременно и от крепостната стена, и откъм ручея. Очевидно и пастирите дочуха виковете. Те се засуетиха и подгониха кравите, а те съвсем не можеха да разберат накъде и защо трябва да бързат. Стадото гъсто се сби и пастирите безредно заудряха нещастните животни с бичовете си.

В рицарския стан също се вдигна суматоха. На божиите дворяни очевидно много им се искаше да отмъкнат стадото — може би им се беше приискало да си пийнат прясно издоено мляко. Но конете на мечоносците бяха разседлани и към ручея се втурнаха пехотинци, размахващи мечове и топори. Звук нямаше, но Анна си представи какъв рев се издига над склона на хълма. Кин насочи кълбото към стената на града. Хората върху кулите се дръпнаха встрани и отстъпиха място на стрелци с лъкове. Червенокосият красавец не се виждаше, дълголикият княз беше така мрачен, та Анна си помисли дали той не се безпокои, че народът му ще остане без мляко по време на обсадата.

Стрелците започнаха да изпращат стрели по тичащите от ручея и обсадната кула ратници, но повечето от стрелите не достигнаха до целта си. Внезапно една крава се откъсна от стадото и се понесе, подскачайки по ливадата. Перната стрела се размахваше в шията й като бандерила на бик по време на корида.

В това време германците стигнаха до пастирите. Всичко стана така бързо, че Анна едва не помоли Кин да превърти отново. Единият от пастирите падна на земята и замря. Вторият се вкопчи в едър ратник, а в това време друг германец се въртеше около тях с вдигнат топор, страхувайки се да не удари другаря си. Трети пастир тичаше към вратите, а след него търчаха цели десет души. Той дотича до рова и скочи; немците го последваха. Анна видя — едва сега до нея достигна отчаянието, което движеше пастира — как малката фигурка, прилепвайки се към земята, пълзеше по стръмния склон на рова, а ратниците вече я настигаха.

Изведнаж един от преследвачите се изтърколи на дъното на рова. Стрелите се впиваха в тревата, отскачаха от ризниците, още един ратник падна на колене, затискайки с длан раната в корема си. И в този момент най-предният кнехт догони пастира и го удари с топора си. Болката — Анна сякаш почувствува, че удрят нея — накара пастира да подскочи напред. Той падна и на четири крака запълзя към стената. От разсечения му крак пръскаше яркочервена кръв, оставяйки следа, по която като вълци лазеха напред преследвачите.

— Отворете вратата! — извика Анна.

Жул потръпна. Още един германец падна, мъчейки се да измъкне от гърдите си забитата в тях стрела, и сякаш послушали Анна, вратите започнаха доста бавно да се отварят навън. Но на пастира вече му беше все едно. Той лежеше пред самите врати и застигналият го ратник заби в гърба му бойния топор и сам падна до него, тъй като най-малко пет стрели, преминали през него, го пришиха към земята като бръмбар.

През разтворените врати настана объркване: леки конници с черни шалвари, пищно обшити куртки, червени калпаци и оголени саби се сблъскаха, бързайки да изскочат навън.

— Ето на — промърмори Анна, — биха могли да изскочат две минути по-рано. — Стадото и без това нямаше да върнат, а само убиха пастирите напразно.

Пастирът беше проснат по очи в локва бързотъмнееща кръв и конете прескачаха през него. След ятвягите вече по-бавно излязоха няколко войни, облечени в ризници със стоманени пластини на гърдите и конични железни шлемове със заварени в предната им част стоманени ивици, прикриващи носа. Анна веднага позна в един от конниците червенокосия красавец.

— Вижте — каза тя. — Ако сега той загине…

Кин прехвърли кълбото надолу, по-близо до конниците.

Кой знае защо, когато от вратите излязоха ятвягите, Анна реши, че русите вече са победили. Вероятно, защото още не беше се освободила от неосъзнатото чувство, че гледа филм. А във филмите след поредицата от драматични или дори трагични събития непременно се появяват нашите с тачанки или на коне. След това врагът, облизвайки раните си, се оттегляше в своята бърлога.

Около това време стадото вече отдели от стените. Ратниците, които преследваха пастира, ловко гонеха кравите към ручея, оглеждайки се към крепостта. Очевидно бяха сигурни, че русите няма да оставят стадото си току-така. Насреща им към ручея се спускаха рицари. Ятвягите, сякаш не виждайки опасността, се втурнаха сред изплашените крави, сечейки със сабите си гонещите стадото ратници, но когато към тях се приближиха тежковъоръжените рицари, веднага леко и някак си весело се отдръпнаха обратно към крепостта, пресрещайки своите дружинници.

Германците ги последваха и Анна разбра, че стадото е загубено.

Червенокосият воин обаче заедно с дружинниците реши другояче. Включвайки в своя строй носещите се срещу тях ятвяги, както магнит прилепва металните прашинки, те се спуснаха към рицарския отряд и се сляха с мечоносците в гъста, плътна маса.

— Ако не беше стадото — забеляза внезапно Кин, връщайки Анна в полумрака на стаята, — рицарите би трябвало да го измислят.

Около този момент Анна беше вече изпуснала смисъла на боя и неговата логика — сякаш вниманието й беше достатъчно само за отделни епизоди — проблясването на меч, отворената от болка уста на конник, разширените ноздри на коня му… Червенокосият красавец размахваше меча с две ръце, сякаш сечеше дърва, и Анна виждаше искрите от ударите му върху триъгълния, бял с червен кръст по средата щит на могъщия рицар с бяло наметало. Отстрани в зрителното поле на Анна се втурна краят на копие, то удари червенокосия отстрани и той, без да изпуска меча, започна бавно да се смъква от коня.

— Ах! — Анна стана на крака: миг още и червенокосият щеше да загине.

Нещо черно се мерна редом и ударът на рицаря попадна върху черния кафтан на ятвяга, закрил със себе си витяза; наклонен към високия лък на седлото, витязът вече препускаше към крепостта.

— Това беше само проверка на апаратурата — каза Жул. — Почивка.

— Добре — каза Кин. — А сега да обмислим всичко, което видяхме.

Кълбото започна да избледнява и Кин изпъна ръцете си. Уморено, така сякаш самият той се беше стражавал край брега на ручея, сне ръкавиците и ги хвърли върху леглото.

Последното, което се видя в кълбото, бяха затварящите се врати, убитият пастир и неговият убиец, лежащи един до друг мирно, сякаш почивайки върху зеления скат.

12.

В стаята беше душно. Квадратчето на прозорчето беше почерняло. Анна стана от табуретката.

— И никой ли няма да им дойде на помощ? — запита тя.

— На руските князе не им е било до малкото Замошия. Русия била раздробена и всеки се борел сам за себе си. Дори полоцкият княз, на когото формално се подчинявала тази земя, бил твърде зает със своите проблеми.

Кин отвори в една от страните на кълбото шестоъгълно прозорче и бръкна с ръка в пробляскващата му зеленикава вътрешност.

— Това е бил един страшен свят — каза той. — Неустойчив, но по свой начин хармоничен. Тук са живеели литовци, лети, самогити, ести, руси, литви — и кой ли не още? Биви, ятвяги, семигали… Руските князе край Даугава — Западна Двина — събирали данък от околните племена, воювали с тях и често се сродявали с литовците и ливите… И не е известно каква би била съдбата на Прибалтика, ако тук, в устието на Даугава, не дебаркирали германски мисионери. След мисионерите дошли рицарите… В 1201 година енергичният епископ Алберт основал град Рига, появил се орденът на Света Мария, или братята-мечоносци, които планомерно покорявали племена и народи, покръствали езичниците — който не искал да се покръсти, загивал, който се съгласявал, се превръщал в роб. Всичко било просто.

— А руските градове?

— А руските градове — Кукернойс, Герсике, Замошие, а след това и Юриев — един след друг били завзети от германците. Те не успели да се обединят. Само литовците устояли. Именно през тези години те създали единна държава. А след няколко години в Русия се появили монголците. Руската разпокъсаност се оказала съдбоносна.

Кин извади от кълбото шепа топчета, всяко с големината на орех.

— Хайде да отидем в голямата стая — каза той. — Тук пречим на Жул. Освен това и въздухът не е достатъчен за трима души.

В голямата стая беше прохладно и просторно. Анна спусна избелелите завески. Кин включи своята лампа. Шепата топчета се разпиля по покривката.

— Ето и нашите заподозрени — каза Кин. Той взе първото топче, леко го натисна с пръсти, топчето щракна и се разтвори в плоска гъвкава пластинка, представляваща портрет на възрастна дама с напудрено лице и черни вежди.

— Коя е тази? — запита Кин, държейки портрета пред себе си.

— Княгинята — бързо каза Анна.

— Не бързайте — усмихна се Кин. — В историята няма нищо по-опасно от очевидните ходове.

Той остави портрета настрана и взе следващото топче.

Топчето се превърна в образа на дълголикия човек с подгънатите капризни устни и умните уморени очи, под високото и оплешивяващо чело.

— Бих казала, че това е князът — отвърна Анна на въпросителния поглед на Кин.

— А защо?

— Той пристигна първи и стои редом с княгинята. Облечен е разкошно. А видът му е горд…

— Всичко това е несигурно и субективно.

Следващ поред бе портретът на грациозната девойка със синьото наметало.

— Може ли една хипотеза? — запита Анна.

— Разбира се. Дръжте.

Кин й подаде портрета на червенокосия красавец и Анна го постави до този на готическата девойка.

— Получава ли се? — запита тя.

— Какво да се получава?

— Нашият Роман е бил на Запад. Оттам си е довел жена.

— Значи вие все пак сте убедена, че на нас ни трябва този смел воин, който едва не беше убит при сблъскването?

— А защо един учен да не е и воин?

— Въпросът е разумен, но нищо не доказва.

Кин размести портретите и на освободилото се място постави портрета на едноокото момче. И в този миг Анна разбра, че това не е момче, а възрастен човек.

— Джудже ли е?

— Да.

— Какво прави тук? Също ли им е някакъв роднина?

— Може би е шут?

— Облечен е много просто за това. И е мрачен.

— Шутът не трябва да е весел. Уродството му би трябвало да е само по себе си повод за смях.

— Добре, не споря — каза Анна. — Но ние въпреки това не знаем нищо сигурно.

— За съжаление, да.

Анна отново приближи към себе си своя любимец и пред нея пак застанаха огнените къдри, орловия поглед, огромните му рамена и шапката му, стисната в неговия нервен и силен юмрук…

— Разбира се, това е съблазнителен вариант — каза Кин.

— Не ви ли харесва, че е красив? Леонардо да Винчи също е спортувал.

Портретите бяха подредени в редица. Лицата изглеждаха като живи и беше трудно да повярваш, че всички тези хора са умрели преди няколкостотин години…

— Всичко е възможно — съгласи се Кин и взе два от портретите — на княза в синьото наметало и на червенокосия красавец.

— Колеги — надзърна в голямата стая Жул. — Следва продължението. Имаме още половин час. Там пристигна някой.

13.

Кълбото беше включено и насочено към рицарския лагер в тринадесети век. Свечеряваше се. Небето над гората просветля, на неговия фон гората стана почти черна, лъчите на залязващото слънце, надвиснало над крепостната стена, обливаха върху тази черна завеса процесията, изпълзяла на брега.

Най-отпред яздеха на коне няколко рицари в бели и червени наметала двама монаси с черни подгънати раса, след тях осем уморени носачи мъкнеха покрита носилка. След това от гората излязоха пехотинци и накрая се показа някакво странно съоръжение. Шесторка от бикове влачеше дървена платформа, върху която лежеше нещо като лъжица за легендарен великан.

— Какво е това? — запита Анна.

— Катапултът — отвърна Кин.

— А кой е в носилката?

Жул вдигна в полумрака рамене.

Носачите отпуснаха своя товар на могилата и наоколо веднага се струпа тълпа.

Здрави пръсти хванаха отвътре края на завесата, рязко я разтвориха и оттам се измъкна пълен възрастен мъж във виолетово расо и черна кръгла шапчица. На гърдите му блестеше голям сребърен кръст. Късо подстриганата му черна брада обрамчваше неговото червенобузо, кръгло лице. Рицарите го наобиколиха и поведоха към шатъра.

— Подозирам — промълви Кин, — че е благоволил да пристигне негово първосвещенство епископът на Рига Алберт. Голяма чест.

— Това началникът на мечоносците ли е? — запита Анна.

— Формално, не. Всъщност — управителят на Германска Прибалтика. Значи към щурма на Замошие орденът се отнася сериозно.

Епископът поспря на склона и като постави дланта си над очите, се вгледа в града. Рицарите обясняваха нещо на своя първосвещеник. Носачите хвърлиха вързопите си и седнаха в тревата.

Ратниците поеха биковете и подкараха платформата с катапултата към моста през ручея. От шатъра, към който се отдалечи епископът, излезе неговият собственик, същият рицар, който едва не уби червенокосия красавец. Зад него се изправи в черен сутан някой от приближените на епископа. Ратниците доведоха коня му.

— Не забравяйте знамето, брат Фридрих — каза монахът.

— Брат Теодор ще го вземе — каза рицарят.

Ратникът помогна на рицаря да се качи на седлото с висока предна лъка. Лявата ръка на рицаря се движеше неловко, като протеза и докато дясната беше в ризнична ръкавица, лявата беше желязна.

— Чакайте! — извика Анна. — Той нещо говори!

Кин се усмихна.

— Нима те говорят на руски?

— Не, на немски. Ние всъщност не ги чуваме. Тук принципът е друг. Знаете как става при глухонемите, които могат по устните да разбират за какво говори човек.

— Да.

— Устройство чете движението на устните. И превежда.

Край моста през ручея към конника се присъедини втори рицар, по-млад и в червено наметало. Той държеше копие с дълъг бял и раздвоен на края вимпел. Върху бялото поле имаше две червени кули и врата, а над тях тиара.

Рицарите се приближиха бавно към рова. Младият брат вдигна обкования си в сребро рог.

Крепостта мълчеше. Анна подметна:

— Не обичам многосерийните постановки, много са разтеглени.

— Направи ни засега кафе — каза Жул. — Моля.

Анна не успя да му отговори — вратата се открехна и пропусна двама конници. Отпред яздеше князът в синьо наметало със златни кантове. Зад него ятвяг в черни дрехи и червен калпак. В процепа на вратата се виждаха стражници. Рицарят Фридрих приветствува княза, като вдигна ръката си в ризнична ръкавица. Князът дръпна юздите на коня си и той метна назад глава, тъпчейки ситно с копита. Кълбото се стрелна надолу — Кин искаше да чуе разговора.

— Ландмайстер Фридрих фон Кокенхаузен те приветствува.

— На какъв език говорят? — тихо попита Анна.

Жул погледна таблото, по което пробягваха искри.

— На латински — каза той.

— Здравей, рицарю — отвърна князът.

Черният ятвяг леко докосна коня си с бича между ушите. Жребецът се завъртя на място, преобръщайки чимове с копитата си. Ръката на младия херолд се отпусна върху дръжката на меча.

— Негово първосвещенство епископът на Рига и Ливония изпраща бащинска благословия на княза на Замошия и изразява скръбта си, че лоши съветници нарушиха мира между него и сюзерена. Епископът сам благоволи да пристигне тук, за да предаде своето бащинско послание. Благоволи да го приемеш — каза рицарят.

Младият рицар Теодор протегна рулото на грамотата, върху чиято лента се поклащаше голям печат от червен восък. Фридрих фон Кокенхаузен взе грамотата и я протегна на княза.

— Ще я предам — каза този, който Анна прие за княз. — Какво още?

— Всичко е в писмото — каза рицарят.

Ятвягът се въртеше на своя кон, сякаш дразнеше рицарите, но те стояха неподвижни, като че ли не забелязваха лекия и зъл конник.

— Чух, че живееш тук — каза ландмайстерът.

— Трета година — каза руснакът.

— Съжалявам, че обстоятелствата ни направиха врагове.

— Във войната няма разум — каза руснакът.

— Липсват ми разговорите с вас, приятелю мой — каза рицарят.

— Благодаря — отвърна руснакът. — Това беше отдавна. Сега нямам време да мисля за това. Трябва да защищавам нашия град. Князът е мой брат. Как е ръката?

— Благодаря, ти си чародей, приятелю мой.

Малката групичка се раздели: русите се обърнаха към вратите, отворили се насреща им, а германците препуснаха надолу към ручея.

14.

Кълбото прелетя през крепостната стена и Анна за първи път видя град Замошие отвътре.

Оказа се, че зад вратите се намира малък прашен площад. Оградите и слепите стени на тясно прилепените къщи го притискаха и превръщаха в тясна улица, която се протягаше към белокаменна църква.

Площадът беше претъпкан с народ и в първия миг на Анна й се стори, че чакат посланиците, обаче връщането на конниците премина незабелязано. Часовите затваряха вратата с грамадни резета, ятвягът вдигна нагайката си и подкара коня напред към църквата; след него, потънал в мисли, без да бърза, следваше човекът в синьото наметало.

До стените на къщите и в цепнатината между градския вал и постройките се притискаха временните жилища на бежанците от околностите и близките села. На пръти, пъхнати както дойде, висяха рогозки, пред които пълзяха дечица. Тук се готвеше, ядяха, спяха и разговаряха хора. И от това допълнително струпване на хора улицата, по която минаваха посланиците, изглеждаше по-дълга и тясна, отколкото беше всъщност. Улицата завършваше с друг площад, отделен от задната крепостна стена с висок двуетажен чертог, който се съединяваше с църквата чрез галерия. Още не бяха успели да завършат църквата — наоколо в прах и сред лайкучки се търкаляха бели плочи, далечната стена беше в скели, а на купола, обвързан около кръста с въже, удряше с чук майстор, наместващ оловен лист. И сякаш той нямаше нищо общо нито с рицарите, нито с щурма, нито с обсадата.

Зад коневръза имаше кладенец, от който двама брадати мужици вадеха вода с ведро и я изливаха в бъчвите, наредени наоколо.

Посланиците слязоха от конете и закрачиха към чертога.

На високата стълба стояха двама ятвяги, под навеса дремеше момче в сива до коленете му рубашка. Смрачаваше се и дългите теменужени сенки застилаха площада.

Посланиците се изкачиха бързо по стълбата и се скриха зад ниската врата на чертога. Кълбото полетя след тях през тъмния коридор. Крачките им гърмяха в тъмата, разкъсвана нарядко от светлината на борина или от последните лъчи на слънцето, идващи през открехната врата. В залата, в която влязоха посланиците, седяха в редица монаси с високи килимявки, с бели шити кръстове и черни раса. Лицата им жълтееха, осветявани от кандилата пред големия иконостас с тъмните образи на византийски икони.

Червенокосият красавец в бяла рубашка, украсена с червена шевица около врата, седеше зад дългата маса, опрял лакти върху старата й и нарязана повърхност. В ъгъла върху лавицата беше се настанил шутът, провесил недостигащите му до пода криви крака.

Ятвягът спря до вратата. Посланикът прекрачи към масата и спря пред княза.

— Защо поиска среща? — запита князът. — Какво искаше?

— Скърби — усмихна се посланикът. — Иска вярност.

Той хвърли върху масата грамотата на епископа. Червенокосият дръпна панделката, откъсна я и грамотата сякаш без желание се разгъна. Шутът скочи от лавицата и забързано се заклатушка към масата. Мърдайки дебелите си бърни, започна да разчита текста. Червенокосият го погледна и се изправи.

— Няма да им дам аз града — каза той. — Ще се държим, докато Миндаугас дойде с литовците.

— Няма ли да я четеш, Вячеслав?

— Да идем на стената — каза червенокосият. — А ти, Акиплеша, ще кажеш на болярката, че щом се върна, ще вечеряме.

— Те искат Магда — каза шутът, задържайки пръст върху един ред върху грамотата.

— Да искат каквото си щат — усмихна се червенокосият и тръгна към вратата.

— Това е. Сеансът завърши — каза Жул. — Какво ще стане с кафето?

— Ето на — каза Кин. — Научих ме и кой е князът, и кой е Роман.

— Князът Вячеслав ли се е казвал? — запита Анна.

— Да, княз Вячко. Преди е управлявал в Кокернойс. Той е син на полоцкия княз Борис Романович. Кокернойс бил завзет от рицарите. След падането на града той се оттеглил в горите със своите съюзници ятвяги и ливи. А отново се появява вече през 1223 година, когато руските князе отвоювали от мечоносците град Юриев и му го дали. Юриев бил обсаден от цялата войска на ордена. Вячко се съпротивявал няколко месеца. След това градът паднал и князът бил убит.

— И вие смятате, че това е този, същият Вячко?

— Да. Сега всичко застава на мястото си. Та нали на този хълм е имало неукрепено селище. Едва в началото на XIII век то било обградено със стена и построили каменна църква. А през 1215 година градът загива. Той е съществувал толкова кратко, че дори в летописите за него не се споменава почти нищо. Защо са го укрепили? Ами защото на полоцкия княз след загубването на крепостите по Двина са му били нужни нови погранични форпостове. И той изпраща тук Вячко. Рицарите го знаят. Той е техен стар враг. И, разбира се, новата крепост се превръща в център на съпротивата срещу ордена. И трън в очите им…

Червенокосият княз излезе от стаята. Роман го последва. Подхилквайки се, шутът все още пробягваше с поглед по грамотата.

Кълбото се издигна над притихващия със свечеряването град. Виждаха се кладите по улиците, запалени от бежанците. Червените отблясъци падаха върху тълпите от хора, струпали се под защитната стена.

Кълбото се издигна още повече.

Върху склона се очертаваше тъмният силует на обсадната кула. Движеха се и факли наоколо — там укрепваха и катапултата. Белите и осветени отвътре шатри на мечоносците край брега на ручея изглеждаха като призраци — дванадесети юни 1215 година завършваше. Известно беше, че град Замошие се управлява от смелия и непреклонен княз Вячко. Той разполага с болярин, наречен Роман, човек сериозен, с тънки устни и капризно лице — чародей и алхимик, който след едно денонощие ще загине и ще се събуди в далечното бъдеще.

15.

Всичко беше станало без каквито и да са свидетели от бъдещето, в мрака, когато Кин, Анна и Жул, а главно епископът Алберт и божият дворянин ландмайстерът Фридрих спяха дълбоко. И това беше обидно, защото щом веднаж си попаднал в течението на определена извивка на времето, то е необратимо. И никой не може да види отново как всичко това е станало.

… Първа се събуди Анна, изми се бързешком и почука на мъжете.

— Мързеливци — извика им тя, — ще проспите решителния щурм.

— Ставаме — отвърна Кин. — Вече сме на крака.

— Ще изтичам до дядо Генади — благородно се самопожертвува Анна. — Ще го поотвлека. Но в замяна на това, когато се върна княз Вячко, вече да е яхнал бойния си кон!

А когато Анна се върна с мляко, извара и пресен хляб, в къщата цареше униние.

— Гледай — каза Жул.

Кълбото беше включено и насочено към склона. На него лениво догаряше обсадната кула, превърнала се в сюрреалистично съоръжение от димящи главни. От катапултата беше останала само лъжицата, забита нелепо в тревата до дръжката си. Наоколо стояха рицари и ратници на ордена. От мостчето над ручея знатните хора на ордена, заобиколили епископа, наблюдаваха пожарището.

От вратите на крепостта до кулата се открояваха широки черни ивици. В ручея — Анна не можа да ги види веднага — се търкаляха големите колкото два човешки ръста колела, които също бяха черни и обгорели и отначало й се стори, че са част от обсадната кула. Но не беше така, защото кулата не можеше да има такива огромни колела.

— Виж, това е работа — каза Анна. — През нощта са успели да изгорят всичко това! И добре са го направили. Защо да се разстройваме?

— Жалко, че не можахме да го наблюдаваме.

Кин бързо прекара кълбото надолу, към ручея, прелетя ниско над основите на кулата и спря над главите на рицарите.

— Благодаря ви за подаръка — бавно каза епископът. — Не бихте могли и да измислите нещо по-добро за нощта на моето пристигане.

— Още през миналата година ви съветвах да дадете убежище на чародея — каза ландмайстерът. — Още когато избяга от Смоленск.

— Изпратихме му вестоносец — каза един от приближените на епископа. — Той не ни отговори. Скрил се е тука.

— Предпочел е да служи на дявола — замислено каза епископът. — И чрез нашата ръка небето ще го накаже.

— Воистина! — каза високият слаб рицар.

— Правилно — съгласи се Фридрих фон Кокенхаузен. — Но ние не сме в храм, а на война. Необходими ни са съюзници, а не приказки.

— Дяволът за нас не е съюзник — каза епископът. — Не забравяйте за това, брат Фридрих. Дори и той да е могъщ.

— Помня, свети отче.

— Градът трябва да бъде жестоко наказан — каза епископът гръмко, за да могат да го чуят стълпилите се наоколо кнехти. — Всеки момент може да пристигне отряд от Полоцк, а това съвсем не е в наша полза. В Смоленск също гледат с тревога на нашето усилване…

— Насам идват и литовците — добави слабият рицар.

— Ако крепостта не се предаде до залез слънце, няма да оставим в нея нито една жива душа — каза епископът.

— Дори и месир Роман?

— На първо място. Може да съществува само онова знание, което е осветено от божията благодат.

— Но ако той умее да прави злато?

— Ще намерим злато и без чернокнижници — каза епископът. — Брат Фридрих и брат Готфрид, последвайте ме.

16.

Шатрата отвътре беше скромна. Върху утъпкания под над рогозките имаше килим, сглобяеми столове без облегалки, с кръстосани крака и висок свещник с разтекли се свещи, който проблясваше с медта си край високия сандък, обшит с железни ивици. Върху капака на сандъка имаше два пергаментни свитъка.

Епископът със знак разреши на рицарите да седнат. Фридрих фон Кокенхаузен сне колана заедно с меча си и го постави на пода в краката си. Брат Готфрид постави меча между краката си и опря ръцете си в ръкавици върху дръжката. Отнякъде се вмъкна слуга в черен сутан и внесе висока арабска кана и три сребърни бокала. Брат Готфрид пое единия бокал, но епископът и Фридрих отказаха.

— Ти твърдиш, брат Фридрих — каза епископът, — че месир Роман е посветен наистина в магията?

— Сигурен съм в това — каза брат Фридрих.

— Ако утре не го убием — каза брат Готфрид, — с помощта на дявола той може да направи така, че да причини нашата гибел.

— Аз не забравям главното — каза Фридрих. — Никога не забравям за благото на ордена. А месир Роман е близо до откриването тайните на златото.

— Златото на дявола — каза мрачно Готфрид фон Холм.

— Месир Роман обича властта и славата — каза Фридрих. — Какво би могъл да му даде княз Вест?

— Защо той се оказа тук? — запита епископът.

— Далечен роднина е на княза — каза Фридрих. — Роден е от наложницата на княз Борис Полоцки.

— И би искал да стане княз?

— Не тук — каза брат Фридрих. — Не в това село.

— Добре е, че той изгори кулата — каза Анна. — Иначе те нямаше да говорят сега за това.

— Какво се е случило в Смоленск? — запита епископът, прехвърляйки между възлестите си пръсти кехлибарените зърна на броеницата с голям златен кръст.

— Тамошният владика е византиец. Ограничен човек. Той решил, че работите на месир Роман са свързани с дявола. И вдигнал тълпите…

— Точно като нашите братя — усмихна се внезапно епископът Алберт и в същото време погледна към Готфрид. Но той не забеляза иронията.

— И магьосникът бил приласкан от княз Вест?

— Живее тук вече трета година. Затаил се е. Изплашен е. Няма къде да отиде. В Киев го очаква същото посрещане, като в Смоленск. На запад е предизвикал опасни въжделения у крал Филип и гнева на светата църква. Мисля, че е успял да направи много. Доказателство за това е гибелта на нашата кула.

— Воистина понякога разсъдъкът на силните на този свят се затъмнява — каза епископът. — Нашата сила е в това, че можем да насочим към благо заблудите на чародеите, ако сме твърди в своята вяра.

— Смятам, че сте прав — каза брат Фридрих.

— Запази ни, господи — промълви тихо брат Готфрид. — Дяволът е вездесъщ. Със собствените си ръце ще му извия врата.

— Няма какво да се страхуваме от него — каза епископът. Без да става, той протегна ръка и взе от сандъка жълтоват лист, лежащ под свитъците. — Вижте, това ми го изпратиха от Замошие преди една седмица. Какво ще кажете, брат Фридрих?

Рицарят Готфрид се прекръсти, когато епископът протегна листа на Фридрих.

— Това не е написано на ръка — като помълча, каза Фридрих. — И в тази работа няма чародейства.

— Убеден ли сте?

— Месир Роман изрязва буквите в дърво, а след това притиска листа към дъската. Това е нещо подобно на печат. С един печат вие можете да скрепите сто грамоти.

— Това е велико дело, ако служи за благото на църквата — проговори епископът след продължително мълчание. — Божието слово ще може да се разпространява евтино. Но пък каква заплаха представлява в ръцете на дявола?!

— Така е — съгласи се брат Фридрих. — Роман ни е необходим.

— А аз повтарям — каза брат Готфрид, изправяйки се, — че трябва да бъде унищожен заедно с всички в града.

Неговите събеседници не отговориха нищо. Епископът едва примижа.

— Божията воля е над всичко — каза най-сетне той.

Рицарите станаха и се отправиха към изхода на шатъра.

— Да не забравя — догони ги гласът на епископа. — Какво бихме могли да очакваме от историята с полската княгиня за нас?

— Питайте брат Готфрид — каза Фридрих фон Кокенхаузен. — Това е станало близо до замъка Холм, а летите, които нападнали охраната на княгинята, според слуховете изпълнявали неговата заповед.

— Това са само слухове — каза Готфрид. — Само слухове. А сега княгинята и нейната леля гилат в плен на княз Вест. Ако ние ги освободим, ще получим за тях откуп от княза на Смоленск.

— Вие също ли мислите така, брат Готфрид? — запита епископът.

— В никакъв случай — отвърна Фридрих. — Не е тайна, че княз Вячко е измъкнал княгинята от летите. Ние не се нуждаем от откуп.

— Съгласен съм с вас — каза епископът. — Погрижете се за момата. Веднага щом тя попадне у нас, ние ще я изпратим с охрана в Смоленск. Като спасители. И никакви откупи.

— Моите хора рискуваха — каза Готфрид.

— Ние и без това не се съмнявахме, че това е ваше дело, братко мой. Някои братя смятат, че са всесилни. И това им е грешката. На вас сякаш ви се иска само след един месец смоленската войска да стои под стените на Рига?

17.

— Точно така — каза Кин. — Жул! Започни подготовката на апаратурата за преход. И съобщи в къщи, че сме готови. Обектът е открит.

Кин извади от кълбото ново топче. След това тръгна към вратата.

— Да дойда ли с вас? — стеснително запита Анна, за която останалите бяха забравили.

— Моля — отвърна Кин равнодушно и бързо влезе в голямата стая. Там беше прекалено светло. Над бонбоните в купичката се въртяха мухи. През отворения прозорец нахлуваше ветрец, разклащайки завеската. Анна се приближи до прозореца и надзърна, почти очаквайки да види край ручея шатрите на мечоносците. Но там играеха на футбол дечурлига, а далеч, чак към края на гората, откъдето беше излязло вчера нещастното стадо, пухтеше малък трактор.

— Заснехте ли епископа? — попита Анна, гледайки как пръстите на Кин превръщат топчето в плака.

— Не, това е снимка на първия в Европа печатарски отпечатък.

Те се наведоха над масата, четейки текста.

— Четете на глас — помоли Анна.

— Варварски латински — каза Кин. — Алхимически текст. Много по-спокойно би било да напечата нещо божествено. Защо сам се навира сред кучетата! „За да сътвориш елексира на мъдреците, вземи философски живак и го нагрявай, докато не се превърне в зелен лъв… след това нагрявай по-силно, и той…“ — мърмореше Кин.

Тракторът спря, от него изкочи трактористът и започна да бърника в двигателя. Ниско над гората прелетя малко самолетче от местните линии.

„Кипни този лъв в пясъчна баня и кисел винен спирт, изпари полученото, и медта ще се превърне в растителна смола, която може да се реже с нож. Постави я в замазана глинена реторта…“

— Отново живак — майката на металите — каза Анна.

— Не. „Кимерийски сенки ще покрият твоята реторта с тъмно покривало и ти ще намериш в нея истинския дракон, който яде своята опашка…“ Не, това не е живак — каза Кин. — По-скоро това са превръщенията на оловото. Зеленият лъв е окис на оловото, а растителната смола — оцетно-оловна сол… Да, мисля, че е така.

— Вие самият бихте могли да бъдете алхимик — каза Анна.

— Да, наложи ми се да попрочета немалко ребуси. Но сред тях понякога проблясваха подобни находки.

— Сега там ли ще отидете?

— Чак вечерта. Трябва да съм там колкото може по-малко.

— Но ако ви познаят и решат, че сте шпионин?

— В крепостта има всякакви хора, и то много. Има и най-различни хора от околните селища. Има и други варианти.

Кин постави плаката на масата и излезе в антрето, където беше сандъкът с дрехите. Оттам се разнесе неговият глас:

— Какво става? Кога ще подадат енергия?

Жул му отвърна:

— След седемнадесет.

18.

— Знаете ли — каза Кин привечер, когато подготовката за прехода вече беше завършена — нека поразгледаме града още веднаж, има време. Ако научим къде той крие лабораторията си, ще можем да опростим версията.

Кълбото надвисна над струпаните сламени покриви.

— Е, хайде, къде се крие нашият алхимик?

— Трябва да се почне от чертога — каза Жул.

— От чертога? Моля. — Кин поведе кълбото над улицата към центъра на града, към църквата. Улицата беше оживена и на тесните открити сергии търгуваха с дрехи, железни и грънчарски изделия. Хората гледаха, но не купуваха. Те се тълпяха само пред една ниска врата, от която нисичък червенокос мужик изнасяше кошове с хляб. Виждаше се, че в града не е настанал глад — обсадата беше почнала наскоро. Няколко ратници мъкнеха към крепостната стена голям меден котел, зад тях вървеше старец с висок шлем, прегърбен под наръч дърва. Конник на черен жребец замахна с нагайка, пробивайки си път през тълпата, под корема на коня ловко изскочи джудже — княжеският шут, който се озъби, притисна се до оградата и размаха безпръст юмрук на ездача, след което се мушна в една сергия, претъпкана с гърнета и паници.

Като маневрираше ловко с кълбото, Кин го прекара през горните стаи, където всичко сякаш беше ометено с метла и бяха останали тук-таме само разни хрантутници, сънни слуги, някакво момиче с корито, старица с патерица… запустение и тишина…

— Да не би пък да са се евакуирали? — запита Жул, откъсвайки се за миг от пулта, който сдържано ръмжеше, бръмчеше и намигаше, така сякаш Жул кара космически кораб.

— Към звездите ли сте потеглили? — запита Анна.

— Странно — не обърна внимание на въпроса й Кин.

В една малка ъглова стая, която изглеждаше така, сякаш набързо бяха нахвърляли вещи — сандъци и бохчи на транзитни пътници, най-сетне успяха да намерят познати. Възрастната дама седеше на нисък дървен стол с висока права облегалка, покрила краката си с меча кожа. Готическата красавица в затворена и обшита с кожи малинова рокля с тъкани сребърни цветя стоеше до невисокото прозорче и гледаше към църквата.

Възрастната дама говореше нещо и Жул прекара пръсти по пулта, настройвайки звука.

— Какъв е езикът? — запита Кин.

— Старополски — каза Жул.

— Мъка, мъка, наказание за тежките ни грехове — говореше сбърчила вежди възрастната дама. — Мъка, мъка…

— Престанете, лельо — обади се от прозорчето девойката.

Гримираното лице на възрастната жена беше неподвижно.

— А баща ти казваше да почакаме до есента. Как така, как така, мене, зрялата жена, ми щукна в главата. Изоставил ме е господ със своята мъдрост… Къде е нашата дружина и верните ни слуги… Тежко ни, тежко ни…

— Можеше и да е по-лошо — девойката замислено погали с дългите си пръсти изписаната хурка до нея и подръпна къделята й. — Би могло да бъде и по-лошо…

— Ти какво си мислиш? — запита старицата, без да отваря очи. — Объркал те е той тебе този червенокос дявол. Грях си си наумила.

— Той е княз и храбър витяз — каза девойката. — А и в моите мисли грях няма.

— Бъркаш, Магда, бъркаш… Да даде бог да се добера до Смоленск, ще помоля брат си да накаже разбойниците. Колко години не съм си била в къщи…

— Службата скоро ли ще свърши? — запита девойката. — Русите имат такива дълги служби.

— Нашият обред е византийски, тържествен — каза старицата. — Нали си смених вярата и това понякога ме измъчва. А ти ще се ожениш за князевия син и ще преминеш към истинската вяра. Тогава ще можеш да измолиш прошка и за моите грехове…

— Ех, празни приказки са това, лельо. Вие, русите, сте много лековерни. Ами кой ще вземе да ни спасява, щом всички мислят, че сме в плен при летите. Ще ни пленят мечоносците, града ще го изгорят…

— Да не дава бог, да не дава бог! Страшен ще бъде гневът на крал Лешко.

— За нас ще е все едно.

— Каква е тази Магда? — запита Анна. — Все за нея говорят.

— Най-вероятно е роднина, а може би дори и дъщеря на полския крал Лешко Бели. Пътувала е за Смоленск. Хайде да видим дали князът не е в църквата.

Пред вратите, на стълбата и по земята седяха сакати и просяци.

Кълбото проникна през стената на църквата. На Анна й се струваше, че долавя миризмата на свещи и тамян. Извършваше се богослужение. Дрезгава светлина трептеше зад гърба на свещеника, облечен в златошит епатрахил. Увеличената му сянка се олюляваше по фреските на суровите чернобради старци, които гледаха от стените към хората, изпълнили църквата с плътната маса на тясно притискащите се тела.

Роман стоеше до княза, който беше начело. И двамата имаха почти еднакъв ръст. Устните на чародея помръдваха едва-едва.

— Вратите са слаби — тихо шепнеше той. — Вратите няма да издържат. Знаеш ли?

Князът се намръщи:

— Ще се бием по улиците, в гората ще се изтеглим.

— Не можем се измъкна. На всеки твой дружинник те имат по пет човека. В ризници. Ти го знаеш; защо само говориш?

— Заради това, защото тогава би било по-добре въобще да не започваме. Измисли още нещо. Изгори ги с огън.

— Не мога. Запасите ми свършиха.

— Купи.

— Няма откъде. Необходима ми е сяра. За нея трябва да се иде далеч.

— Тогава направи магия. Ти си чародей.

— С магии няма да помогнеш. Никакъв чародей не съм.

— Като не си чародей, защо те гориха в Смоленск?

— Завиждаха ми. Поповете ми завиждаха. И монасите. Мислеха си, че правя злато…

Те помълчаха, вслушвайки се в свещеника. Князът се прекръсти и след това погледна към съседа си.

— А какво казват звездите? Ще издържим ли до идването на ливите.

— Страхувам се, че няма да ги дочакаме. Орденът няма да се бави с щурма.

— Ще издържим — каза князът. — Трябва да издържим. А ти мисли. Теб първи ще те окачат. Или се надяваш на старата дружба?

— Нямам аз с тях дружба.

— Значи ще те окачат. Ще ти кажа още нещо. Ти не изгаряй с очи полската княгиня. Не е стока за тебе.

— Аз съм от княжески род, братко.

— А тя е от кралска кръв.

— Знам си мястото, брате — каза Роман.

— Хитруваш. Бог да е с тебе. Само да не намислиш да бягаш. И чародейството ти няма да помогне. Ще пратя след теб ятвягите.

— Не ме заплашвай — каза Роман. — Време е да тръгвам.

— Къде така? Попът още не е свършил.

— Пратих Акиплеша на пазара. Чака ме. Трябва да си вършим работата.

— Хайде върви, само да не се хвърля в очи.

Роман се обърна и започна да се измъква внимателно назад. Князът го проследи с поглед. Усмихваше се с някаква зла усмивка.

19.

Роман потъна в полумрака. Кин извади кълбото от църквата и го спря пред вратите, където очакваха края на службата и трепереха под мрачното мокро небе сакатите и просяците. Роман бързо се измъкна през открехнатата врата. Огледа площада. Там накуцваше, притискайки към гърдите си глинена паница и розово изпечено гърне, шутът.

— Теб при смъртта трябва да те изпратя — викна Роман, тичайки по стълбите.

— Не ме бий, чичко — завайка се шутът, зъбейки се. — Гостите изпозатвориха сергиите — врага чакат; ще дойде германецът и отново ще почнат да търгуват. Какво му е на госта? Ние на бесилката, а те ще се веселят.

Роман тръгна с едри крачки през площада. Шутът закуцука след него гърбав и тромав. Отминаха кладенеца и коневръза и свърнаха в тясна, сякаш само за един човек, уличка. В дъното й, до самия вал в оградата имаше ниска вратичка. Роман удари по нея с юмрук три пъти. Отвори се шпионката. След това бавно се разтвори и вратата. Зад нея стоеше стражник с къса ризница и кожена шапка. Той отстъпи встрани, пропускайки Роман да мине. Тесен двор, обрасъл с трева, няколко каменни плочи, обкръжаващи обгорена яма… Роман пресече двора по дървения гредоред и се изкачи по стълбата на ниската дървена сграда с каменен фундамент. Гривната на вратата беше пъхната в устата на медноглав лъв. Анна беше вече виждала някъде такава дръжка. Да, в музея на дядо Генади.

Роман хвърли в горницата наметалото си в ръцете на дотичалия красив черновежд послушник.

— Ти какво чакаш? — запита той шута.

Шутът постави на пода паницата, хвана скобата в пода и дръпна към себе си покрива на люка — показа се входът на изба. Роман слезе пръв, след него шутът и черновеждият послушник.

Обширното подземие се осветяваше слабо от прозорчетата до самия таван. По полиците горяха панички с мас. Пламъчетата им се отразяваха по стъклените реторти, бурканите от мътно и грубо стъкло, в глинените паници и медни съдове, свързани с метални и стъклени тръбички… Огън гореше и в ниската и с голям отвор пещ, до която стоеше гол до кръста жилест мъж с кожена престилка. Той се обърна към влезлите.

— Охлаждай по малко — каза Роман, като надзърна в пещта. Шутът надзърна под мишницата на чародея в пещта и каза:

— Отдавна е време да се охлажда.

— Знаем — каза мъжът с престилката. Той имаше дълги увиснали мустаци и черни поставени близко очи. Редките му коси падаха върху челото и той от време на време ги отхвърляше зад ушите си.

— Скоро орденът ще тръгне на пристъп — каза Роман.

— Няма да успеем да го охладим — отвърна другият. — А е жалко.

— Охлаждай — каза Роман, — не се знае как ще се обърне съдбата. Аз нямам повече сили за кой ли път да събирам всичко и да строя отново.

— А ти, чичко, падни в краката на епископа — каза шутът. — Обещай му, че ще му познаеш съдбата, злато ще му намериш. Той ще се смили.

— Глупости и празнодумство — каза Роман.

— Според мен и празнодумството, и многодумството са празна работа — каза шутът. Приближи се до дългата, обгорена и цялата в петна маса, наля нещо от една стъкленица в друга и наоколо се разнесе лютив дим. Роман се отдръпна, мръщейки се. Жилестият мужик отстъпи към пещта.

— Какво — възмути се Роман. — Да ни отровиш ли искаш?

— А може би така и трябва? Ти се влюби в момата, а не ти се полага, аз излях стъкленицата, а не ми се полага, князът пречи на епископа, а не му се полага. Да вземе човек да ни изпрати всички на оня свят.

— Мълчи глупак — каза Роман уморено. — По-добре да накапеш любовно биле, вместо да безделничиш.

— Не — възкликна шутът, изтичвайки до масата и отмятайки назад глава, за да може да види по-отблизко Роман. — Не мога да те разбера, чичко, и умен си ни, и способен, и прославен из цяла Европа, защо ти е на тебе княгинята? Нашата работа е ясна — да спасим града, злато и сребро да добиваме, мястото си да знаем.

— Млъкни, нищожество — каза Роман. — Мястото ми е сред кралете и князете. И по произход, и по власт. И по ум!

Послушникът се взираше в Роман с влюбения поглед на неофит.

— Постигнатото, премисленото не мога да захвърля. В мене се пазят велики тайни — недоизказани и незавършени. — Роман с широк жест описа полукръг в подземието.

— Значи така — каза шутът, подскачайки и подсмивайки се, размахвайки стъкленицата, безсрамен и нагъл, — значи ти се отказваш от момата, чичко, заради тези бурканчета и шишенца? Ще си стоим в къщи и ще си пазим стъклениците. Докато ландмайстерът не дойде с меча си.

— Но как да запазя всичко — прошепна Роман, облягайки се на юмрука си върху масата. — Кажи как да го спася? Как да получа отсрочка?

— Няма да стане, чичко. Едно магаре искало да яде от две ясли, както разказват елините, но умряло от глад.

Роман взе от полицата една стъкленица.

— Ти помниш ли всичко?

— Ако на момата се дадат да изпие три капки, ще дойде и накрай света. Дай самият аз да отпия. Ще залюбя Роман, краката ще му целувам и ще се оженя за него…

Послушникът изхихика и веднага се сви под погледа на Роман.

— Стига, дяволско изчадие! — ядоса се чародеят. — Забравяш ли, че от гнилата яма те откупих?

— Помня, чичко — каза шутът. — Ох, как помня!

— Въпреки всичко той прилича на маймунка — каза Анна. — На зла маймунка. В него има нещо предателско.

— Болярино — каза жилестият мъж. — А какво да правим с огненото гърне?

— То сега не е нужно, Мажей — каза Роман.

— Ти каза, че мен ще изпратиш — каза Мажей. — Божите дворяни изклаха целия ми род. Не мога да забравя. Ти ми обеща.

— Господи! — Роман седна на пейката, удари лакти върху масата и стисна с ръце главата си. — Всичко това е глупост, суета!

— Господарю — каза Мажей с тъпа настойчивост, — ти ми обеща. Ще отида и ще убия епископа.

— Нима не разбираш — почти изкрещя Роман, — че ние не можем с нищо да спасим града! Те няма да се изплашат, няма да отстъпят, те са десет пъти повече, с тях е силата, орденът, Европа, Магдебург, папата… Конрад Мазовецки войска ще им даде, датският крал вече няма повече търпение да чака. Вие сте неграмотни и ви се струва, че около вашето градче се е струпал целият свят! Аз и кулата не исках да изгарям… Вячко ме притисна. По-добре е да се примирим, на ордена е нужна кръв, орденът би оставил и града на княза… Нима не ви стига толкова кръв!

— Ти почна да говориш другояче, болярино — каза Мажей. — Бил съм винаги до тебе, защото ти вярвах. Може да не съм видял други градове — нашите литовски градчета са разпръснати из горите, — но докато орденът е на нашата земя, за мен живот няма. Ние не сме го канили ордена.

— Да се бориш също трябва ум — удари с юмрук Роман по масата. — Тази нощ те ще започнат пристъпа. Ще завземат града и може да ни пощадят. Ако вдигнем ръка на Алберт, те ще ни изколят всичките. И децата, и бабите, и тебе, шута, и мене…

— Аз ще убия епископа — каза Мажей.

— А аз, чичко — каза шутът, — не съм съгласен с тебе. Вълците са добри, но ядат овци.

— Мълчи, робе! — озлоби се Роман. — Десета година те храня и спасявам от беди. Да не съм аз, тебе вече три пъти да са те обесили.

— Вярно е, чичко — изведнъж се разсмя шутът. — Затова, когато кажа някоя глупост, умните не го разбират. Роб бях, роб ще си умра, но в замяна на това няма да ме мъчи съвестта.

— Няма какво да дрънкаме повече, върви при княгинята — каза Роман твърдо. — Ще й дадеш любовното биле. Ще й го дадеш така, че старата да не забележи.

— И това бил гений — въздъхна Анна.

— Защо не? — запита Кин.

— Ами вярва в любовни билета…

— Защо пък не? И през двадесетия век вярват.

— Отивам — каза шутът. — Само ти да не вземеш да избягаш при германците.

— Ще те убия. Отдавна си го заслужил.

— Ще ме убиеш, но не днеска. Днес още съм ти необходим. Само че ти напразно пазиш епископа. Благодаря няма да ти каже.

Шутът взе шишенцето и ловко се изкатери нагоре.

Мажей се върна при пещта и започна мълчаливо да бърка в нея с ръжена. Роман се заразхожда из подземието.

— Не — каза той сам на себе си, — не… Нещата не са така.

Послушникът приседна до стената на колене. Роман се върна при масата.

— Може би си заслужава да проследим шута? — промълви Анна.

— За мен сега е по-важен Роман — каза Кин.

— Ела тук, Глузд — каза Роман, без да се обръща.

Послушникът се изправи леко, направи крачка и в този миг се обърна.

Роман рязко вдигна глава и също погледна натам. В същия миг скочи на крака. Мажей го нямаше в стаята.

Роман се хвърли към пещта. Зад нея имаше ниска, масивна врата. Тя беше открехната.

— Какво си гледал ти бе, Глузд? Мажей е избягал!

— Къде е избягал? — не разбра послушникът.

— Избягал е с гърнето. Иска да убие епископа! — Роман бутна вратата, надзърна зад нея, удари по бедрото си, на което висеше късият му меч, измъкна го от ножницата и се скри в мрака.

Послушникът боязливо надзърна в тайния проход и на Анна й се стори, че неговият гръб се увеличава и запълва екрана. Стана тъмно — кълбото изпревари послушника и се понесе в тъмнината, която изглеждаше безкрайна, както изглежда безкраен железопътен тунел, а след това настъпи виолетова дъждовна вечер. Те бяха на около сто метра от крепостния вал в една долчинка, обрасла с храсталаци. Между долчинката и крепостта бавно яздеха двама германски ратници, които попоглеждаха към крепостната стена. Върху ъгловата кула мътно пробляскваха шлемовете на стражниците.

Изведнъж в стръмното на долчинката се образува черна дупка. Беше се отворила врата, покрита отвън с чимове. В рамката й стоеше с наведена глава Роман. Той се огледа внимателно. Дъждът се засили и закри с мътна мрежа лицето му. След като не можа да види нищо, Роман отстъпи назад в прохода и придърпа вратата. Отново пред очите му застана само обрасналата с трева стръмнина. И нямаше никакви следи от врата.

Кин върна кълбото в подземието, изпреварвайки за миг Роман.

Послушникът, който беше останал до вратата на подземния проход, отлетя встрани — отхвърлил го от пътя си, Роман се метна към масата. Послушникът се приближи и спря зад него. Роман грабна пергаментов лист и започна забързано да пише.

— Чукат — каза Кин. — Анна, чуваш ли?

Дочу се силно чукане по вратата.

20.

С голямо усилие над себе си Анна се върна в двадесетия век.

— Затвори вратата — с бърз шепот каза Кин. — И ако трябва умри, но тук да не влиза никой. Ние не можем да прекъснем работата си. След един час аз отивам в миналото.

— Слушам, капитане — каза Анна също шепнешком.

На вратата тя се обърна. Кин не откъсваше очи от кълбото. Жул наблюдаваме приборите. Те явно разчитаха на Анна.

Пред вратата стоеше дядо Генади. Анна се страхуваше именно от това.

— Ти какво си се заключила? — каза той. — По телевизията прожектират френски филм из средновековния живот. Дойдох да те взема.

— Не искам, боли ме главата — каза Анна. — Просто не мога да изляза от къщи. Вече съм си легнала.

— Как така си легнала? — изненада се дядото. — При нас въздухът свеж, от това те боли. Искаш ли да ти сложа хардал?

— Ами аз не съм настинала. Само главата ме боли, уморена съм.

— А може пък да му ударим по една? — предложи дядо Генади.

Не трябваше да го пуска дори в преддверието.

— Не, благодаря, не искам.

— Е тогава аз тръгвам — каза дядото, без да мръдне от мястото си. — Иначе ще изпусна френския филм. Тези не са ли се връщали? Реставраторите?

— Не. Те отидоха на станцията.

— А в началото газката я нямаше, а след това се появи. Удивително нещо. Нима тук може да мине газка?

— Те са се спуснали от хълма.

— Това ти и казвам, че не може да мине. Но са приятни и образовани хора. Нашето минало изучават.

— Аз ще се прибера и ще си полегна. Може ли?

— Върви, разбира се, не те задържам. Филмът вече ще почне. Ако решиш, намини, аз ще го гледам.

Най-сетне дядото си отиде. Анна дори не го дочака да се скрие зад вратника, а се хвърли обратно в стаята.

През нейното отсъствие сцената в кълбото се беше променила.

Кълбото се беше издигнало на горния етаж на чертога. В ъгловата стая се намираше само княгинята Магда. Анна не можа да види веднага, че на пода, кръстосал крака, седи шутът.

— Дочух шум — каза Магда. — Да не е започнала атаката?

— Какво ще правят? Дошли са на обяд и значи им трябва лъжица. А ако блюдото е празно, а те са гладни…

— Ти къде си научил полски, глупако?

— Вълните са ми отнасяли шапката — усмихна се шутът.

— Вярно ли е, че господарят е изгорил кулата на ордена?

— Той и десет кули може да изгори. Стига да има огън.

— Чародей ли е наистина?

— И какво разбирате вие, жените, от чародеи? Където гъделичка, натам протягате пръстчета. Ще се опарите.

— Навсякъде има огън — каза княгинята. Внезапно тя се приближи до шута и седна до него на килима. И Анна разбра, че княгинята е много млада, на не повече от седемнадесет.

— Аз не исках да отивам в Смоленск — каза тя. — В къщи ми остана котенцето.

— Черно ли е? — запита шутът.

— Сиво, пухкаво такова. И гальовно. А след това ни плениха летите. Убиха пан Тадеуш. Защо ни нападнаха те?

— Боляринът казва, че са ги изпратили германците.

— Баща ми писа писмо на епископа. Та ние не живеем по диви места. А в Смоленск стените здрави ли са?

— Смоленск никой няма да го пипне. Смоленск е велик град — каза шутът. — Нас с болярина Роман така ни подгониха оттам, че не успяхме нищо да си вземем. И печатарския ни стан даже изгориха.

— Какъв стан?

— За печатане на молитви.

— Боляринът Роман познава ли се с дявола?

— Откъде ще го познава? Ако дяволът беше с него, нима той би допуснал смоленските монаси да ни запалят?

— Дяволът е хитър — каза княгинята.

— Така си е — каза шутът. — На сърцето ли ти е нашият болярин?

— Не бива да се говори така. Аз отивам в Смоленск и там ще ме омъжат. За сина на княза, за Изяслав Владимирович.

— Ако стигнеш дотам — каза шутът.

— Не говори така! Моят баща е приятел с рицарите. Даде им земя.

— А през нощта кой ще разбере?

— Княз Вячко няма да ги пусне в града. Той е силен.

— Дете си ти, направо си дете. — Шутът стана и се приближи до масата. — Това квас ли е?

— Дай да пия и аз — каза княгинята, ставайки леко от килима.

Внезапно шутът рязко се обърна и се взря във вратата.

— Казваш, че ти се пие?

— Е хайде — каза Кин и метна кълбото към вратата. В тесния коридор Анна видя притисналия се до стената Роман.

— Той я обича — каза Анна.

— Това само не ни стигаше — каза Жул.

— А леля й я упрекваше за слабостта й към княза, помните ли?

— Помня — каза Кин, връщайки кълбото в стаята. Точно в този момент шутът ловко, като фокусник, изля от шишето в купата любовното биле.

— Благодаря. Ти не си отивай, Акиплеша. Страшно ми е сама.

21.

— Смятате ли — запита Анна, докато Кин си мереше дрехи и ботуши, — че този литовец ще убие епископа?

— Не — каза Кин. — Епископът е умрял след петнадесет години. Жул, провери да не остане нищо във вестибюла.

— А вие няма ли да се върнете? — Тя изведнаж разбра, че представлението свършва. Последното действие беше открадването на чародея. И завеса. Зрителите напускат залата. Актьорите вече са събрали реквизита и се прехвърлят в друг град.

— Ако всичко мине както трябва — каза Кин сухо, — няма да се връщам. Жул ще ни прехвърли у дома. Кой беше? Дядото ли?

Анна кимна.

— Да сваря ли кафе?

— Само за себе си и за Жул — каза Кин. — Преди прехвърлянето е най-добре да не си ял нищо. Утре ще си хапна. В къщи.

— И все пак този шут ми е неприятен — каза Анна. — Момичето не подозира нищо…

— Той му е роб. — каза Кин. — Роман го е спасил от смъртта. Но любовно биле, уви, не съществува. Доказано е от науката.

— Не зная — каза Анна. — Вие сами казахте, че Роман е универсален гений. Може да го е измислил.

— Ще се преоблека — каза Кин. — И се страхувам да не ви попреча. Искахте да направите кафе.

— Разбира се — каза Анна.

Тя запали печката — добре, че беше взела със себе си смляно кафе. Тези пришълци, разбира се, не бяха мислили с какво ще се хранят цели три дни. Тунеядци. Дармоеди. Анна беше страшно сърдита. И разбра защо. Те търпяха нейното присъствие, както присъствието на дядо Генади и забравиха за нея още в първия удобен момент. А ти какво очакваше, гълъбице? Че ще те поканят на екскурзия в бъдещето? Глупости, ти просто нищо не си мислила, а беше решила, че безплатното представление ще продължи вечно… Кин издрънча с нещо зад преградата. Интересно е дали взима със себе си пистолет?

— Е, как е? — запита Кин.

Анна се обърна. На вратата стоеше обрасъл с къса къдрава брада мужик от тринадесетия век, червенолик, як, с меч отстрани, ризница под наметката и с обръч на шията, имащ формата на сребърна змия. Този мужик беше по-нисък на ръст от Кин и по-широк в раменете, а косите му се държаха от кожена лента.

— Никога не бих ви познала — каза Анна.

— Благодаря — каза Кин.

— А змията защо ви е?

— Това е знак. Нарича се „смок“. Аз съм литовски войн от охраната на Роман.

— Но нали те там се познават един друг.

— Сега е тъмно. Няма да се пъхам на преден план.

— Кафето е готово — каза Анна.

— Кафето ли? Налейте на Жул.

Жул вече беше сглобил един от своите пултове, затвори куфара и го изнесе в антрето. След това се върна до пулта за връзка.

— Жул — каза Анна, — пий си кафето.

— Благодаря, момиченце — каза Жул, — остави го на масичката.

Анна постави мълчаливо чашката под изключеното кълбо. Щом не е нужна, по-добре да не се натрапва. В антрето я догони гласът на Жул.

— Ще ми е мъчно, че няма да се видим повече. Такава ни е работата.

— Какво да се прави — усмихна се Анна, обръщайки се към него. Беше му благодарна за топлите думи.

Кин беше в кухнята и сърбаше кафето.

— Та вие не трябва да пиете! — не се сдържа Анна.

— Разбира се, че е по-добре да не пия. Лошото е, че не остана за вас.

— Нищо, ще си сваря ново.

— Правилно — каза Кин.

22.

Операцията по отпътуването в миналото едва не се провали. Всичките стояха в антрето над куфарите и сандъците. И в този момент на врата отново се почука.

— Кой е? — попита Анна.

— При теб всичко ли е в ред? — запита дядо Генади.

— Защо?

— Чух гласове — каза дядото.

Кин се втурна към кухнята. Жул се скри в задната стая. Анна се бавеше с резето.

— Радиото е — каза тя. — Слушах радио. Вече съм си легнала да спя.

— Легнала си, а не гасиш светлината. — промърмори дядото. — Донесох ти аналгин.

— Че защо ми е аналгин?

— Разбира се, срещу главоболието. Нали се оплакваше.

Наложи се да отвори. Навън духаше влажен вятър. Ярката луна осветяваше шапката на дядото, а лицето му беше черно. Дядото се мъчеше да надзърне зад гърба на Анна, но в антрето беше тъмно. Кутийката с таблетките беше се затоплила в дланта на дядото.

— Безпокоя се за теб — каза той. — Тук местата въобще са тихи, ясно е, че няма разбойници, защото няма нищо, което да ги заинтересува, но около теб има някакво опасно притегляне.

— Аз не се страхувам. Благодаря за лекарството. Лека нощ.

Анна бързо затръшна вратата, като реши, че дори дядото и да се оскърби, тя ще има време да заглади всичко по-късно… Дядото постоя пред вратата, повъздиша, а след това заскърцаха стълбите. Кин се приближи до прозореца в антрето и видя как дядото се мъкне замислено по пътечката.

— Благодаря ти, Анна. Просто не знам какво бихме правили без тебе — каза Кин.

— Стига сте лицемерили. Той идва само защото аз съм тук. Ако ме нямаше, той не би заподозрял нищо.

— Права сте — каза Кин.

Той тръгна, стъпвайки леко по дъските, към стаята. Там включи кълбото и го изведе от горницата на полската княгиня, която вече беше тъмна, навън, през заливания от дъжда площад, край коневръза, където пристъпваха измокрени коне, край кладенеца, в уличката към къщата на Роман. Кълбото прескочи оградата и се спусна в двора, където замря. Кин измъкна ръце изпод масичката и премина в другия ъгъл, където беше изправена тънка метална рамка. Под нея имаше метална платформа, напомняща кантар за теглене на хора. Въздухът в очертанията на рамката леко трептеше.

— Дай напрежение — каза Кин.

— Една минута — помоли Жул. — Нека поприбера нещата, защото после няма да мога да се отвличам.

Отзад нещо зашумоля и щракна. Тя се обърна и видя как изчезна един от куфарите — с излишни дрехи, а след това втори, с пулта. Антрето опустя.

Кин стъпи под рамката. Жул придърпа табуретката по-близо до кълбото и надяна върху лявата си ръка черна ръкавица.

— Бижутерската работа започва — каза той.

Кин хвърли към Анна поглед, който й се стори учуден — сякаш не разбра с кого разговаря Жул.

— Не се отвличай — каза той.

Кълбото показваше празния и тъмен двор. Под малкия навес над портата се беше свил и очевидно дремеше стражник, който приличаше на Кин.

— Малко по-близо до хамбара — каза Кин.

— Да не се удариш — предупреди го Жул — Е, хайде, наслука.

Кин вдигна ръка. Разнесе се силно бръмчене, като че ли в стаята нахлу пчелен рояк. И Кин изчезна.

23.

Кин стоеше в двора. Оказа се, че съвсем не е трудно да се приспособи към обстановката, защото беше облечен в съответствие с времето и мястото.

Той прекрачи от сянката на хамбара — дворът беше толкова тъмен, че се забелязваха само отделни силуети по него. Слаба светлина прозираше през някаква цепка. Оказа се, че тя е на вратата на хамбара. Кин се плъзна натам, като пооткрехна малко вратата — борината осветяваше ниско помещение, в което на ниски нарове играеха на зарове двама стражници. Кин тръгна към портата. Стражникът при вратите дремеше под навеса, който донякъде го защищаваше от дъжда.

В момента, в който Кин беше стигнал съвсем близко до него, на вратата се почука силно три пъти. От другата страна на оградата стоеше Роман, а в краката му като прегърбено кученце се гушеше шутът Акиплеша.

Стражникът въздъхна шумно и потръпна в съня си. Кин пристъпи бързо до вратата, надзърна, позна Роман и вдигна мандалото.

— И дяволът не се вижда — промърмори Роман.

— Ще ви придружа до вратата — каза Кин. — Вървете след мен.

— В такъв мрак бихме могли да се измъкнем — каза Роман. — Най-малко част от багажа бихме могли да изнесем.

— А после, какво? — запита шутът. — Ще мъкнеш, чичко, из гората посудата и ще храниш мечките?

— Не бързай, ще стъпя в калта — каза Роман на Кин. Той вървеше по дървената настилка, държейки се за края на наметалото му.

В този момент Анна се изкиска.

— Какво има? — запита Жул.

— Да знаеше Роман, че държи за полата свой колега.

— По-добре е да не знае — отвърна сериозно Жул.

— Ти защо ме следеше, чичко? — запита шутът. — Не повярва, че ще дам на любезната билето?

— Ще дойде ли тя при мене?

— Попитай някой по-умен от мен!

Стъпалата на стълбата проскърцаха, отваряйки се, в рамката на вратата се очертаха силуети на хора. Кин веднага отстъпи встрани. Дочу се гласът на шута:

— А бе нещо не си го спомням този ратник.

— Всички са еднакви — каза Роман.

През открехнатата врата се виждаше как шутът вдигна капака на отвора за подземието. Надзърна вътре и вдигна глава.

— Мажей не се е връщал — каза той.

Внезапно гласът му трепна и Анна си помисли, че и на шутовете им омръзва да бъдат шутове.

— По-добре ще да е, ако той не се върне — каза Роман.

— Напуска те разумът ти, болярино — каза шутът твърдо. — Мажей ти е служил вярно много години.

— Градът няма да устои, дори цяла Литва да дойде на помощ.

— Ще бъде справедливо епископът да загине.

— И рицарите да ни отмъстят жестоко. Ние ще загинем.

— Ще спечелим един ден. Литва ще насмогне.

— Мисля си за най-важното. Вече съм на прага на тайната. Още ден, седмица, най-много месец и тайната на философския камък ще ми е в ръцете. Ще стана велик… Князе, държави и църкви ще са в краката ми… Никой няма да посмее да ми отнеме Магдалена.

— Глупак — каза спокойно шутът. — Акъл има, а е по-голям глупак от мене. Епископът…

— Какво, да не би на епископа да не му е нужно злато? Да не би да не му е нужна власт? Епископът ще ме пази като златна птичка.

— Но в клетка, чичко.

— Условията ще ги поставям аз.

— Коя птичка в клетка е нареждала на господаря си да й поднесе каша?

— Ще поднасят. Като едното нищо.

— Рицарите ще те пречукат, без много да се замислят…

— Епископът знае, че съм тук. Няма да ме даде на рицарите.

— И ти го пазиш заради това?

— На всяка цена. Не заради себе си, а заради великата тайна.

— Ех, болярино…

— Не ми ли вярваш?

— Не!

Изведнъж Роман измъкна кинжала си.

— Ще те убия!

— Не трябва! — извика шутът. С неочаквана ловкост той прескочи зеещия и слабо осветен отвор, пред който стоеше Роман.

Шутът се втурна навън и Кин едва успя да се отстрани.

На стълбата шутът настръхна и главата му потъна в широките му рамене.

— Дъждец — каза той, — какъв дъждец… До края на света вали… Живот няма, а само дъждец.

Скръцнаха стъпалата. Шутът слезе в двора…

Кин стоеше в горницата, притискайки се към сянката. Роман влезе в подземието, но отворът остана да зее.

Кин тихо надзърна в отвора, а кълбото, като увисна над него, се втренчи също в тази посока.

Чародеят стоеше до масата и замислено потропваше по нея с пръсти. Внезапно той трепна и видя, че до загасналата пещ, мокър и измръзнал, стои послушникът.

— Защо мълчиш? — запита Роман.

— Не можах да го догоня — каза послушникът.

— И не очаквах, че ще го догониш. А беше ли там?

— Бях — каза послушникът.

— Какво казаха?

— Казаха, че в един часа след полунощ.

— Грей се, грей се — каза Роман. — После ще ми помогнеш.

— Треперя целият — каза послушникът. — Орденът ще ни приеме ли?

— Не се бой. Мен ме знаят навсякъде. И във Венеция ме знаят. И в Магдебург, и в Майнц ме знаят… мен не могат да ме убият…

И именно в този момент се случи всичко.

Кълбото висеше над самата глава на Кин. Поради това в началото не беше ясно кой нанесе удар на Кин изотзад. За миг образът в кълбото изчезна, след това възникна удивеното лице на Кин, който се мъчеше да се обърне и в този момент изгуби равновесие и рухна в отвора, плъзгайки се бавно по стъпалата на стълбата.

— Стой!… Той ще се пребие!

Отгоре метнаха аркан — само за секунда шутът беше успял да го измъкне от пазвата си и да го хвърли така, че въжето обхвана Кин за рамената на метър и половина от пода на подземието и задържа падането му. Тялото му се отпусна безжизнено на пода. Като вдигна кълбото, Жул видя над люка надвесен шута с въжето на аркана в едната ръка, а в другата с дебела палка.

Роман и послушникът отскочиха от люка и замряха.

Роман първи разбра каква е работата.

— Кой е? — запита той.

— Той още от самото начало не ми хареса. Нямахме ние такъв стражник. Имам силна памет за лица. Подслушваше. Мисля си, че е куче на епископа.

Очите на Кин бяха затворени.

— Ти да не си го убил? — запита Роман.

— На нас, литовците, главите са ни железни — каза шутът.

— Какво да правим? — каза Анна. — Те ще го убият. Ами направи нещо моля ти се, Жул, миличък! Измъкни го обратно!

— Без негова помощ не мога.

— Тогава измисли нещо.

— А бе, я млъкни! — озъби й се Жул. — Ти си мислиш, че той е тръгнал на разходка? Ще се измъкне. Непременно ще се измъкне. Нищо му няма…

— Трябва да поговорим с него — каза Роман. — Само първо вземи му… това.

Шутът се наведе, измъкна меча на Кин и завърза с въжето ръцете му.

В този момент в люка се показа лицето на друг стражник.

— А, Йовайла — каза шутът. — Познаваш ли го този земляк?

— Не — каза той бързо. — Пред портата е князът.

— Само това не ни стигаше — каза Роман. — Акиплеша, почисти, бързо, хайде! Глузд, помогни му.

Те отмъкнаха Кин в ъгъла и Роман хвърли върху него купчина парцали… Сцената беше зловеща — сенките се мятаха по стените и се пресичаха, сякаш се бият.

Князът бързо слезе долу и дъсчените стъпала се огъваха под тежестта му; на едно стъпало зад него го следваше ятвяг в черна куртка и червен калпак.

Князът беше с ризница, късото му наметало беше мокро и прилепнало към ризницата, а червените му коси бяха разрошени. Князът беше ядосан:

— Орденът се готви за пристъп, влачат стълбите… Как да ги задържим? Вратите са слаби, а хората малко. Ти какво се спотайваш тук?

— Каква полза би имало от мене на стената? Тук съм по-нужен.

— Напъвай си акъла. Трябва да издържим до утре. Роман, защо на кулите няма огнена вода?

— Свърши се, княже.

— Да се достави! Ако не задържим града, пръв ще загинеш.

— Княже, аз съм от собствения ти род, не говори така. Всичко правя…

— Не знам, не вярвам на никого. Колко е лошо — никого няма. Къде е Владимир Полоцки? Къде е Владимир Смоленски, къде е Мстислав Удалий? Владимир Псковски? Къде са ратниците? Къде е цялата Рус?

— Ще дойда на стената, братко — каза примирително Роман.

— Тук у тебе има толкова много отрови приготвени.

— Те са, за да правя злато.

— Сега злато не ми трябва — виж, ако ми дадеш самородно, на буци, да мога да ги хвърлям по главата на епископа. Ти ми дай огън, огън.

— Ще дойда на стената, братко.

Кин пошавна под парцалите и очевидно изстена, защото князът се метна към купчината в ъгъла — Кин беше в безсъзнание.

— Кой е? Защо си вързал този литовец?

— Чужд човек е — каза Роман. — Беше се вмъкнал в къщата ми. Не зная, може би е шпионин на ордена.

— Убий го — князът измъкна меча си.

Анна притисна длани към очите си.

— Недей — дочу тя гласа на Роман. — Трябва да го разпитам. Върви, княже. Аз ще дойда. Ще направим огън и ще дойдем.

— Ятвяг — каза князът. — Ще останеш тук.

— Излишно е, княже — каза Роман.

— Сега не вярвам на никого. Разбра ли? На теб също не ти вярвам.

Князът отпусна ръкохватката на меча…

— Да можехме да издържим до утре.

Без да се обръща, той бързо се изкачи по стълбата. Спря и погледна надолу към подземието. Той също виждаше тъмните сенки, слабо осветените от жълтата светлина лица, бликовете по ретортите и медните тръбички. Прекръсти се и таванът над вдигнатите глави на чародея и неговите помощници се затресе от бързите и тежки крачки на отиващия си княз Вячко.

— Цялата литовска войска няма да го спаси — каза тихо Роман.

Той пристъпи към Кин, вглеждайки се в лицето му.

Ятвягът зад него също се взираше студено и безстрастно в Кин — за него смъртта и животът бяха само къса смяна в безкрайното редуване на битие и небитие.

— Дай нещо на ятвяга и го упой — каза Роман.

— Говорят си на латински — отбеляза Жул.

— Не е ли все едно! — възкликна Анна.

Ятвягът се отдръпна и застана нащрек.

— Няма да изпие нищо — каза шутът. — Верен е като куче. Кин отвори очи. Разтърси глава и се намръщи от болка.

— Нищо — каза Жул. — И с по-лошо сме се справяли.

— Да имаше поне пистолет.

— Той няма право да причини на никого вреда.

— Дори ако някой го заплашва със смърт?

— Ние сме готови на това — каза Жул.

— Кой си ти? — запита Роман, навеждайки се над Кин.

Кин мълчаливо го гледаше.

— Той не те разбира на немски — констатира шутът.

— Виждам и без теб, глупако. Сигурно се преструва.

— Тогава убий го и да свършим с тази работа — каза шутът.

— А ако се окаже, че го е изпратил епископът?

— Друг ще изпрати — каза шутът. — С език.

— Подлец — каза Анна през зъби.

— Попитай го по литовски — каза Роман.

— Какво правиш тук? — запита шутът.

— Дойдох от Тракай — каза Кин. — Видях своите.

— Лъжеш — каза шутът.

— Какво разправя?

— Лъже — каза шутът. — Трябва да го убием и да свършим.

Кин се опита да се изправи.

С меко котешко движение ятвягът извади сабята си.

— Почакайте — каза Кин. — Месир Роман, имам важна работа с вас.

— Та той знае латински! — изтърва се Роман.

— Болярино — каза послушникът. — Времето тече.

— Време е — каза и ятвягът. — Князът чака. Вървете на кулата.

— Сега — каза Роман. — Ти казваш, че ме познаваш?

— Нося вести от Бремен — каза Кин. — Не мога да ви ги кажа в момента. Ще ви ги кажа насаме. Развържете ме.

— Не — каза Роман. — Дори и да не лъжеш, ще останеш тук. Не ти вярвам.

— Времето изтича — каза послушникът.

— Какво иска той? — запита шутът.

— Трябвало да се срещне с един човек.

Ятвягът постави върху лявата си длан острието на сабята, сякаш любувайки се на мътния й блясък.

— Князът каза — повтори той — време е да вървим.

— С тебе ще дойде Акиплеша — каза Роман. — Той знае всичко.

— Князът каза — повтори ятвягът и в гласа му имаше вече угроза.

Анна забеляза, че Роман направи някакъв знак на послушника и той едва забележимо кимна и се плъзна край стената в полумрака. Кин лежеше с отворени очи и внимателно наблюдаваше хората в подземието. Леко помръдна с рамене.

— Развързва въжето — прошепна Жул, сякаш страхувайки се, че ще го чуят. — Главното е да се развърже.

Ятвягът също следеше зорко какво става наоколо, сякаш усещаше нещо недобро.

— Цезар — каза шутът, — не взимай грях на душата си.

— Ти никога няма да станеш велик човек — отвърна Роман, правейки крачка към масата, за да отвлече вниманието на ятвяга. — Нашето време не търпи добрите хора. Залогът е твърде голям. Залогът е животът и великата магия. Хей! — извика неочаквано той на ятвяга. И замахна с юмрук. Мигом ятвягът измъкна сабята си.

И в същия този миг блесна нож, който мътно се отрази от ретортите. Ятвягът изпусна сабята, безсмислено и безнадеждно мъчейки се да види източника на болката, той достигна с изкривената си назад ръка и измъкна стърчащото под лопатката му острие. След това се струполи, като блъсна тежката маса. Ретортата с тъмна маслениста течност се олюля — Роман се метна към масата и успя да я улови.

— Здравата се изплаших — каза той.

Шутът гледаше към ятвяга.

— Лошо излезе — каза шутът. — Ох, колко лошо стана…

— Ще кажем на княза, че си е отишъл. Измъкни го навън — и зад хамбара. Никой няма да го намери сега през нощта.

— Кръвта — каза шутът. — И това ли е то знанието?

— Заради което ще дам живота си, а твоят — отдавна да съм го дал — каза Роман. — Дърпай, той е лек.

Шутът стоеше неподвижно.

— Слушай — каза Роман. — Виновен съм, цял живот на друго съм те учил… Учил съм те, че животът може да се направи добър, но знанието стои над живота. За него трябва да се бориш… Върви, робе мой. Ние нямаме повече изход. И греха взимам на себе си…

Шутът се наведе и хвана ятвяга за раменете. Главата му се отметна, а устата му се отвори в гримаса.

Шутът го повлече по стълбата. Послушникът подхвана убития за краката.

— Не мога повече — каза Анна. — Това е ужасно.

— Това не е краят — каза Жул. Той приближи кълбото до лицето на Кин и той сякаш усетил, че го виждат, се усмихна с края на устните си.

— Ето, виждаш ли? — каза Жул. — Той ще се справи.

В гласа му нямаше убеденост.

— А не може ли да ви се извика някой на помощ? — запита Анна.

— Не — късо отсече Жул.

Шутът и послушникът измъкнаха трупа горе.

— Глузд! — извика Роман. — Върни се.

Послушникът изтича надолу по стълбата.

— Сам няма да мога — показа се отгоре лицето на шута.

— Извикай Йовайло, нека ти помогне. Щом го скриете, веднага иди на стената. Кажи, че и аз идвам.

Послушникът стоеше сред стаята. Беше бледен.

— Умори ли се, момчето ми? Тежка е службата при чародея?

— Аз съм послушен, учителю — каза младежът.

— Тогава върви. Помни, че трябва да му завържеш очите.

Послушникът отвори тайната врата и изчезна зад нея.

Роман погледна големия пясъчен часовник върху полицата над пещта. Почти всичкият пясък вече се беше изсипал. Той вдигна рамене, преобърна часовника и се загледа как се сипе тънката струйка на пясъка.

— Два часа след полунощ — каза Кин. — Скоро ще почне да се развиделява. Нощите са къси.

— Да? — Роман сякаш едва сега си спомни, че не е сам в подземието. — За мен ти си загадка, литовецо. Или не си литовец? Лив ли си, или пък ест?

— Нима това е важно, чародею? — запита Кин. — Аз съм ученик на великия Бертолд. Ти чувал ли си това име?

— Чувал съм това име — каза Роман. — Но ти си забравил, че Бертолд вече две години откак е умрял.

— Празен слух.

Вратата трепна, отвори се, и от подземния тунел се появи послушникът, водещ за ръка висок човек в монашески одежди с качулка, спусната ниско, и тъмна превръзка на очите.

— Можете да махнете превръзката — каза Роман. — Имаме малко време.

Монахът махна превръзката и я предаде на послушника.

— Подчиних се на условията ти — каза той. — Аз също рискувам живота си.

Анна позна ландмайстера Фридрих фон Кокенхаузен. Рицарят седна и сложи на масата желязната си ръка.

— Как е ръката? — запита Роман.

— Много съм ти благодарен — каза Фридрих. — С нея мога да държа щита. — Той завъртя малката ръчка върху тилната страна на желязната длан. Пръстите й се свиха и сякаш обхванаха копие. — Епископът избра мене, защото с теб сме отдавнашни приятели. И ти ми имаш доверие. Кажи ми защо си искал да ни видиш?

— Намерихте ли литовеца, който открадна от мене огнената смес?

— Да — каза късо Фридрих. — В гърнето твои магии ли има?

— То може да разкъса на парчета сто души — каза Роман.

Жул отново обърна кълбото към Кин и Анна видя как Кин, повдигайки бавно рамото си, освобождава ръцете си.

— А този кой е? — обърна се внезапно рицарят към Кин.

— Исках тебе да питам — каза Роман. — Той казва, че е ученик на славния Бертолд.

— Това е лъжа — каза рицарят. — Бях при Бертолд преди смъртта му. Ние, хората, причастни към великата тайна на магията и превращенията на стихиите, сме така малко на този свят. Познавам всичките му ученици… Той лъже. Ето, ей сега ще освободи ръцете си.

— По дяволите! — изруга Жул. — Как пък забеляза?

Роман и отрокът се хвърлиха към Кин.

— Прав си, братко — каза чародеят на Фридрих. — Благодаря ти.

Кин беше неподвижен.

— Това е първият човек, развързал възел на моя шут.

— И поради това трябва да бъде убит — каза рицарят.

Роман измъкна изпод масата дебела връв и върза здраво ръцете на Кин.

— Чакай — каза чародеят. — Той говори латински не по-лошо от нас двамата и е познавал Бертолд. Скоро ще се върне моят шут и ще го разпита. Ще го разпита както трябва, с огън.

— Както искаш — каза Фридрих. — Чух, че си близо до откриване на тайната на златото.

— Да — каза Роман. — Близо съм. Но това е дълга работа. Това няма да може да стане днеска. Страхувам се за съдбата на моето дело.

— Само на делото ли?

— И за собствената си съдба. И тази на моите помощници.

— С какво можем да ти бъдем полезни?

— Знаеш с какво. Не се познаваме от една година. Изгуби ръката си, когато в твоя замък избухна ретортата, макар да казваш, че това е станало в битка със сарацините.

— Нека допуснем — каза рицарят.

— За мен главното е да запазя всичко това. За да мога да продължа да работя.

— Това е похвално. Но ако утре нашите тръгнат на щурм, как мога да ти обещая безопасност?

— И не само на мене, братко — каза Роман. — Ти знаеш, че сега тук живее полската княгиня.

Кълбото отново се приближи до Кин. Устните му шавнаха и кълбото предаде шепота му:

— Нещата не са на хубаво. Мисли, Жул…

Жул кимна, сякаш Кин би могъл да го види. И се обърна към Анна — може би търсеше съчувствие.

— Ако идеш ти, аз няма ли да мога да се справя с апаратурата? — запита Анна.

— Не, моето момиче — каза Жул тихо. — Ти не можеш ни измъкна.

Роман и рицарят вдигнаха очи.

— Някой иде — каза Роман на отрока. — Задръж го. Аз ще се върна. — Рицарят се надигна тежко от стола и спусна качулката си.

— Да си завържа ли очите? — запита Фридрих.

Роман махна с ръка.

— Ще дойда с тебе. По-бързо.

Тайната врата се затвори зад рицаря и Роман.

По стълбата се спусна шутът.

— Къде е боляринът? — запита той.

— Не зная — каза послушникът.

— Избяга при братята от ордена ли? Не, той сам няма да избяга. На него му е необходимо всичко това… това е неговото злато… Това е неговата власт и слава.

24.

— Жул — каза Анна. — Знам какво да направя.

— Нима? — Жул отново увеличи лицето на Кин. Кин наблюдаваше шута.

— Аз приличам на Магда. Ти сам каза, че приличам на Магда.

— Каква Магда пък сега? — В хусарските очи на Жул имаше тъга.

— Полската княгиня, Магдалена.

— Е и какво?

— Жул, аз ще ида там. Вместо нея.

— Ти да не си се побъркала? Не говори глупости. Ще те познаят. Само твоята смърт не ми стигаше. И къде ще денем княгинята?

— Ама, Жул, слушай ме спокойно. Жул, миличък, ние нямаме никакъв друг изход. Наближава да съмне. Кин е вързан и безсилен.

— Млъкни. И без твоите идеи ми прилошава.

— Всичко е много просто. Можеш ли да ме приземиш на всяко място?

— Разбира се — вдигна той рамене.

— Тогава ме приземи в спалнята на княгинята. Това е единственият изход. Разбери най-сетне. Ако не се добера до Кин в близките минути, той ще загине. Да не говорим, че ще пропаднат всичките ви планове. Важното е, че Кин може да загине. И това не ми е безразлично!

— Искаш да кажеш, че на мен ми е безразлично? Ти какво си мислиш, че Кин е първият? Мислиш си, че никой от нас не е загивал?…

През прозорчето нахлуваше влажен студ — времето в двадесетия век също бе започнало да се разваля. Обаждаха се кучета. Внезапно Анна се почувствува два пъти по-стара от Жул.

— Не е в това работата! Води кълбото! Бъди мъж, Жул! Вие вече ме посветихте във вашите работи…

— Да, но… — Жул се заколеба. — Прекалено вече нарушаваме миналото.

— Ще го преживеем! Помисли си: Кин лежи вързан.

Жул стоя няколко секунди неподвижно. След това рязко се обърна и преценяващо се вгледа в Анна.

— Може да стане така, че да не мога да те наблюдавам.

— Не губи време. Върни кълбото в чертога. Трябва да се преоблека.

— Почакай, може би…

— Да тръгваме, Жул, миличък!

Анна беше обхваната от трескаво нетърпение, сякаш й предстоеше скок с парашут и я обхваща страх, но още по-голям страх я обхващаше да не закъснее със скока.

Кълбото напусна къщата на Роман и се понесе над града. С края на погледа си Анна долови светлинки под стените на града и далечно зарево. Пред тях беше чертогът.

Кълбото увисна в коридора и бавно запълзя край тъмните стени. Анна се приближи до рамката, искаше да прекрачи, след това се опомни и започна забързано да смъква роклята си…

— Всичко е чисто — каза Жул. — Може сега.

— Почакай — извика Анна. — Та аз не мога да си оставя там дрехите.

Княгинята спеше върху нисък сандък с твърда възглавница и беше покрита с одеяло от кожи. Самотно украшение блестеше на масата. По черната слюда на прозореца се стичаха мътни капки дъжд.

Кълбото закръжи по стаята, пробяга по ъглите и спря пред задната затворена врата…

— Имай предвид, че там спи леля й — каза Жул.

А след това вече с друг глас, от който беше прогонено съмнението, добави: — Е, добре. Сега слушай внимателно. Моментът на прехвърлянето не търпи грешки.

Жул стана, извади плоска обичка, малко по-малка от еднокопейкова монета, и я прикрепи към ухото на Анна. Обичката беше студена и като пукна, се прилепи към кожата.

— За да се върнеш, ти трябва да затвориш полето. За целта ще се докоснеш с пръст до тази… обичка. И аз ще те изтегля. Когато се приземиш там, присвий леко крака, за да намалиш удара.

Полската княгиня се обърна в съня си и шавна устни. Ръката й падна надолу и свитите й пръсти докоснаха пода.

Анна бързо прекрачи в рамката. И веднага й се зави свят и започна да пада — да пада в бездната на времето, безкрайно и страшно, защото нямаше за какво да се улови, нямаше на кого да извика, да я спре, да я задържи и спаси. И нямаше глас, нямаше горе и долу, имаше смърт или нейното преддверие, а в главата й се въртеше само една мисъл — защо не й казаха? Не я предупредиха? Защо я предадоха, захвърлиха и изоставиха, та тя никому не беше направила нещо лошо?! Тя е още така млада, още не е успяла да поживее… Самосъжалението я обхвана със сълзлива немощ, с болка в сърцето, а падането й продължаваше… И изведнъж се прекъсна — усети го с вътрешностите си, сякаш беше във внезапно спрял асансьор. И Анна разбра, че може да си отвори очите.

Твърдият под я удари отдолу по стъпалата.

Анна преглътна.

Кръгла паничка с плаващ в нея фитил гореше на масата. До нея стоеше стол с висока права облегалка. Миризма на лошо обработени кожи, на неразгоряла печка и мускус я удари силно в ноздрите… Анна разбра, че вече е в друг век.

Колко време беше изминало? Час, или повече?… Не, само й се струваше така, та нали Кин беше се озовал в миналото почти мигновено: стъпи в рамката и се появи в двора на Роман. А ако внезапно машината се е развалила и нейното пътуване всъщност е било по-продължително? Не, на ниския сандък спи полската княгиня и ръката й едва докосва пода.

— Едно, две, три, четири, пет — броеше наум Анна, за да върне мислите си на мястото им. Сега Жул я наблюдава в кълбото. А къде е кълбото? Вероятно малко по-високо, над главата й. И Анна погледна натам, накъдето би трябвало да е увиснало кълбото, като се усмихна на Жул: сега на него му е най-зле от всички. Той е сам. Ех ти, хусарю от двадесет и седми век, вероятно ще си изпатиш заради изкопаемото момиче…

Сега трябва да се действува. И то по-живо. Във всеки момент може да започне щурмът на града. Анна погледна през малкото прозорче от слюда и й се стори, че в чернотата на нощта се долавя синевата на разсъмването.

Дрехите на Магдалена бяха на табуретката до сандъка, до който бяха захвърлени и късите й ботушки без пети.

Анна се ослуша. Чертогът живееше своя нощен живот — изскърца дъска на пода, протичаха мишки по тавана, донесе се далечен звън на оръжие и вик на караулния пред входа, шум на влачещи се стъпки. Княгинята промърмори на сън. Беше задушно. През тринадесети век не са обичали да си отварят прозорците.

Роклята на княгинята изшумоля силно. Наложи се да я надява отдолу — над талията то се притягаше със сиджимки. В гърдите дрехата я стягаше — добре, ще го изтърпи. Сега е много важно нещо кърпата. Тя трябва да се върже така, че да закрие косите. Къде е шапчицата? Тя беше плоска и със златен обръч. Анна взе паничката и надзърна под масата и наоколо, но я откри чак в ъгъла. Сега да имаше огледало — колко лошо е да се отправяш в миналото толкова бързешком! Облеклото трябва да ти подхожда, помисли си Анна, но жалко, че информацията за това ще трябва да се черпи от чуждите очи. Разбира се, княгинята има някъде огледалце с дълга дръжка, както в приказките, но няма никакво време да се търси по чуждите сандъци. Анна развърза кецовете си и пъхна крак в ботушките. Ботушът се запъна в глезена — ни напред, ни назад. Зад стената някой замърмори. Женски глас запита по руски:

— Какво има, Магда? Не спиш ли?

Анна замря и отговори чак след известно време.

— Спя — отвърна тя тихо.

— Спи, спи — това беше гласът на лелята. — Да ти дам ли нещо?

Лелята тежко въздъхна.

Анна се отказа от намерението си да походи с ботушки. Нищо от това — роклята е дълга. Колко жалко, че дамите от това време не са носили воали… Цялата пиеса се разиграва на изкуствено осветление; на него можеш да се усъмниш и в родната си майка. Анна се огледа за последен път — да не би да е забравила нещо? Леко повдигна ръката на княгинята и я постави на сандъка — за да не изтръпне. Сети се, че в момента Жул сигурно я е изругал с най-лоши думи. Що за излишен риск! Анна усещаше странна близост, почти родство с момичето, на което дори не можеше да му хрумне, че роклята й е облечена от друга, такава, която ще живее след много стотици години…

— Няма нищо — промълви тя, мърдайки старателно устни, за да може Жул да разбере — тя спи дълбоко.

Анна се плъзна към вратата — в съседната стая нещо скръцна силно и гласът на окончателно разбудилата се леля оповести:

— Ще дойда при теб, мънинка, нещо не ми се спи, тревожно ми е…

Анна дръпна към себе си вратата. Тя не помръдна. Голи стъпала зашляпаха по дъските — как се чува всичко в тази къща! — лелята изпусна нещо. Шляп-шляп-шляп — се приближаваха нейните стъпки. Проклетата гривна в лъвската уста — този стар магьосник чичо Генади е виновен за всичко… Анна се досети да завърти гривната. Зад гърба й в този момент също се отвори вратата, но Анна не се обърна; като се наведе, за да не си удари главата, тя се втурна в мрака на коридора.

Зад нея замърмори гласът на лелята.

25.

Първият човек, на който Анна попадна, беше стражникът пред входа на чертога. Той стоеше до перилото на стълбата, вгледан в кървавото зарево, обхванало половината небе и вслушвайки се към далечния шум по крепостната стена.

Стражникът се огледа. Това беше възрастен мъж, на който ризницата беше разкъсана на гърдите и надве-натри закърпена с кожени ремъци.

— Какво гори? — запита Анна, без да му дава възможност да се замисли защо полската княгиня се разхожда през нощта. Впрочем на стражника не му беше до нея: усещането за надвиснала угроза беше обхванало всички граждани.

— Горят купите — на Блатото. Мисля, че е така.

Дъждът почти беше спрял и заревото осветяваше мокрите покриви, но уличките оттатък площада тънеха в мрак. Тук от стълбата всичко изглеждаше по-различно, отколкото през кълбото, и Анна се поколеба накъде да тръгне. Може би това се дължеше на обстоятелството, че студеният вятър, носещ влага, звуци и диханието на града, я караше да възприеме всичко по-различно. Пред нея нещата вече не бяха картина върху екрана на телевизора.

— Почакай, болярке — каза стражникът, съобразявайки едва сега, че полякинята се готви да отива в града. — Времето не е за разходки.

— Аз ще се върна — каза Анна.

Сянката й, тънка, крехка и дълга, бягаше пред нея по мократа земя.

— Ако отиваш на стената — извика след нея ратникът, — виж дали горят купите, или нещо друго.

Анна отмина кладенеца и площадът се стесни. Църквата изглеждаше розова. Тук от главната улица трябваше да почва пресечката към къщата на Роман. Анна се мушна в мрака и спря. Тя не беше повече наблюдател, а се беше превърнала в частица от този свят.

— У-у-у — зави нещо пред нея, като някакъв страшен звяр, надигащ се от мрака. Анна се втурна встрани и се блъсна в някаква ограда. Ревът или стонът ставаше все по-силен и нямайки сили повече да се крие, Анна се хвърли обратно към чертога: там стоеше стражника.

От мрака изскочи страшен и окъсан човек, които притискаше едната си ръка към очите, а между пръстите му се лееше кръв, а с другата държеше неокастрена цепеница и я размахваше, виейки умопомрачаващо — еднообразно, сякаш пееше. Анна тичаше към чертога, хлъзгайки се по калта, страхувайки се да извика, за да не привлече към себе си вниманието му. Пияните, несигурни и заплашителни крачки на човека с цепеницата се приближаваха; към тях се примеси равномерен грохот, трополене и викове, но нямаше къде да се скрие, а стражникът пред стълбата, като в кошмарен сън беше изчезнал — входът беше черен и пуст, а и чертогът също беше черен и пуст.

Ръмженето на преследвача й внезапно премина във вик, вой и вопъл, след което прекъсна. Като вятър, който едва не събори Анна, край нея прелетяха черни сенки с огнени бликове по лицата на конниците на Апокалипсиса — ятвягите охраняваха княз Вячко, понесъл се на някъде, а предният от тях осветляваше пътя с факел, от който хвърчаха снопове искри.

Анна се обърна. Върху земята като мътна сянка почти недоловима в мрака, лежеше нейният преследвач… Чертогът внезапно оживя, освети се от факли, разтичаха се стражници. Князът скочи от коня. Без да слизат от конете, ятвягите се струпаха пред стълбата.

— Кой беше онзи? — запита князът.

— Пиян, завладян от зли духове — отвърна един от ятвягите.

— Добре. Не ни достигаше само из града да тичат убийци. Ти и ти. Извикайте болярина Роман. Ако не тръгне, доведете го насила.

— Ще го повикаме. — От сянката на оградата Анна забеляза присмехът, изписан по лицето на ятвяга.

Конниците шибнаха едновременно конете си, мярнаха се съвсем близо до Анна и изчезнаха. Значи точно там е търсената пресечка. Тя чу как конският тропот спря и се разнесе рязък гърлен глас, който се блъсна в оградите, върна се обратно на улицата и Анна си представи как заключилите се по къщите хора се вслушват към външните звуци, усещайки с цялата си кожа, че е настанала последната нощ…

Княз Вячко влезе в чертога. Ятвягите наскачаха от конете и ги поведоха да ги напоят.

Анна се заколеба дали да тръгне, или да се върне. А ако изведнаж се появят ятвягите с Роман? Но Роман може и да не се е върнал от подземния проход. А ако той реши да убие Кин? Времето изтичаше като пясък между пръстите. Не, не бива да се чака повече. Тя прекрачи зад ъгъла и надзърна в късата пресечка. Вратите бяха разтворени. Един от ятвягите стоеше отвън, пред вратата, и държеше за поводите конете.

И в този момент през вратите проблясна пламък. Стражникът на Роман светеше с факел. Роман вървеше след него. Той бързаше. Ятвягите се метнаха на конете и тръгнаха малко зад него, сякаш пазеха пленник. Роман беше толкова бледен, че на нея й се стори сякаш лицето му фосфоресцира. Тя се дръпна и човекът с факела мина до нея. И в този миг до нея изплуваха позналите я очи на Роман…

— Магда. При мен ли си тръгнала?

— Да — каза Анна, притискайки се към стената.

— Дочаках — каза Роман, — дойде, гълъбице.

— Побързай, болярино — каза един от ятвягите. — Князът се сърди.

— Йовайла, изпрати княгинята до моя дом. Тя ще ме чака там. И ако само един косъм падне от главата й, жив няма да останеш… Дочакай ме, Магдалена.

Ятвягът докосна с дръжката на меча си гърба на учения. — Уморихме се да чакаме — каза той.

Светлината от факлата падна върху трупа на лудия.

— Магда, аз ще се върна — каза Роман. — Ще ме дочакаш ли?

— Да — каза Анна. — Ще те дочакам.

— Слава богу — каза Роман. Тръгвайки, той се обръщаше, за да се убеди, че стражникът изпълнява заповедта му. Стражникът, без да се обръща, вървеше по уличката и след няколко крачки извика:

— Не затваряйте вратите, изпратиха ме обратно. — И прибави нещо по литовски.

През вратата надзърна лицето на другия стражник.

Няма лошо без добро, помисли си Анна. Вече беше излишно да се тревожи как ще влезе в къщата. Той е очаквал, надявал се е да види княгинята. И я видя.

Стражникът придружи Анна до вратите. Литовците я гледаха равнодушно. Тя вървеше, навела поглед.

Изскърцаха дъските на настилката, стражникът се изкачи по стълбите, блъсна вратата и извика нещо вътре.

Анна чакаше. Сиянието от пожарите сякаш понамаля, но в замяна от противоположната страна на небето започна да просветлява, макар в града да беше още съвсем тъмно.

Отвътре се дочуха бързи стъпки и на прага изтича, куцайки, шутът. Той спря, взирайки се.

— Пани Магда?! — Изглежда, той не повярва на очите си.

— Пан Роман — каза Магда — помоли да го чакам тук.

— Не може да бъде — каза шутът. — Ти трябва да спиш. Ти не би трябвало да си тука. В никакъв случай! Докато ти си в чертога, той няма да избяга, нима не разбираш? Защо не спиш? Изпила си билето? Ах, сега вече си в ръцете му…

Анна си помисли, че не й се полага да знае нещо за любовното биле. Но да покаже интерес, е длъжна.

— Какво биле? — запита тя.

— Влизай, княгиньо — каза шутът. — Не ме слушай мен глупака. Влизай, влажно е да се стои на улицата…

Той протегна прекалено голямата си за ръста му ръка и Анна послушно, държейки се за сухите му пръсти, влезе в горницата.

Люкът за подземието беше затворен. От Кин я деляха само няколко крачки.

— Ела тука — каза шутът, отваряйки вратата към вътрешните стаи.

Но Анна спря на прага.

— Ще почакам тук — каза тя.

— Както искаш — шутът беше озадачен. — И защо си дошла… Кой те събуди?

— Сама дойдох — каза Анна.

— Нима съм сбъркал… та това е биле, от което не можеш да се събудиш сама…

Дали й беше дал сънотворно? Ех, ти, интригант! — едва не избухна Анна. Вместо това тя се усмихна и запита:

— А къде твоят господар се занимава с чародейства? Тука ли? Или в задната стая?

Тя прекоси стаята, потропвайки с нозе.

— Нима е важно? — запита шутът. — Това вече не е важно. Ти говориш по руски. Но някак странно. Говорът ти е нещо чужд.

— Забравяш ли, че съм възпитана в Краков?

— Възпитана? Та това е чужда дума — каза шутът. — Ти говориш странни думи.

Капакът на люка се повдигна. Шутът пъргаво се обърна. В отвора на люка се появи главата на послушника.

— Какво има, Глузд?

— Този литвин се мята, страх ме е от него. Ела виж, Акиплеша.

— Заколи го — отвърна спокойно шутът.

— Не! — изтръгна се от Анна. — Как може? — Тя пристъпи към отворения люк. — Как смееш!… — Тя почти крещеше с надежда Кин да я чуе и разбере, че тя е до него.

Шутът ловко се вмъкна между люка и Анна.

— Ти не трябва да влизаш там, княгиньо — каза той. — Не ми е наредено.

— Хей! — раздаде се отдолу силният глас на Кин. — Развържи ме, палячо. Води ме при княза. Имам да му кажа нещо!

— Този глас ми е познат — каза Магда. — Кого държите там?

— Не е твоя работа, госпожо.

— Робе! — нахвърли се върху него тя. — Селендур! Как смееш да ми противоречиш! — Анна не се страхуваше, че ще каже някоя дума, която те да не знаят. Тя е чуждестранка и няма друго образование освен домашното.

И в гласа на образованата московчанка от седемдесетте години на двадесетия век, представителка на социалистическото общество, внезапно зазвучаха такива великокняжески интонации, че Жул, следящ напрегнато събитията от селската къщичка, се усмихна…

— Марш от пътя ми! — тропна с крак Анна. — Ще видим какво ще каже боляринът, когато разбере твоите своеволия.

И шутът веднага се смачка. Сякаш му стана безразлично дали Магда ще види пленника, или не…

Анна отстрани величествено послушника и слезе долу сред вече познатата й камара от реторти, гърнета и медни тигли — непознати предвестници на химическата наука. Вонеше силно на сяра и киселина. Кин седеше, облегнат на стената. Анна му намигна, а Кин се намръщи и промърмори през зъби:

— Само това не ни стигаше.

— Значи ето къде си бил! — възмутено занарежда княгинята, гледайки към Кин. — Защо си вързан? Какво са направили с тебе?

— Госпожо — съобрази Кин. — Нищо лошо не съм сторил. Дойдох при господин Роман от ваше име, но никой не иска да ме изслуша.

Анна се обърна. Послушникът стоеше до стълбата, а шутът — на стъпалата. И двамата слушаха внимателно.

— Do you speak English?[1] — запита Анна.

— A little.[2]

Анна въздъхна облекчено.

— Трябва тях да ги убедим — продължи тя на английски.

— Юначага — каза Кин. — Както госпожата нареди.

— Развържете го — нареди Анна на послушника.

— Сега, госпожа — каза той покорно. — Сега, но… Господинът…

— Господинът ще направи всичко, което поискам.

Послушникът погледна към шута. Той се спусна в подземието и седна до масата.

— Изпълнявай — мрачно каза той, — господарят ще направи всичко, което тя каже.

— Къде е вашият възлюбен? — запита Кин по английски.

— Не ми се присмивайте. Аз съм честно момиче. Той е с княза. Те обсъждат въпросите по отбраната.

Кин се изправи, разтривайки отеклите си пръсти.

— Аз тръгвам. Трябва да бъда с него. А вие по-добре се върнете.

— Не, ще остана. Роман ме помоли да остана. Ще мога да ви помогна, когато се върнете.

— В случай на опасност знаете ли какво да направите?

— Разбира се — каза Анна по руски. — Върви при Роман и го пази. — Тя се обърна към послушника. — Изпрати слугата ми до изхода. За да не го задържат стражниците.

Послушникът погледна към шута. Той кимна. Послушникът тръгна зад Кин. Тогава шутът каза:

— Thy will releaseth him from the fetters.[3]

Анна изненадано подскочи.

— Разбираш ли този език?

— Бил съм по различни краища, княгиньо — каза шутът. — С моя господар. Ние, робите, крием своите знания…

Не може да бъде, помисли си Анна, той не е могъл да разбере всичко. Та оттогава са изминали седем века и езикът се е променил толкова.

[1] Говорите ли английски? ↑

[2] Малко. ↑

[3] Твоя воля е да го освободиш от оковите (староангл.) ↑

26.

— Тук ли правите злато? — запита Анна. Пламъкът в пещта беше стихнал и само под пепелта тлееха въглени.

— Моят господар — каза шутът — прави само богоугодни дела.

— Вярвам, вярвам — каза Анна. — А вярно ли е, че е изобретил и книгопечатането?

— Не познавам такава дума, господарке — каза шутът. Той приближи до тлеещите въглени и протегна към тях големите си длани.

— Ти помагаш ли на господина?

— Когато ми позволи. А защо на теб и на твоя човек ви трябва моят господар? — запита джуджето.

— Не те разбирам.

— Вие говорехте на език, който прилича на езика на саксите. Твоят човек се втурна при моя господар.

— Страхуваш ли се за него?

— Аз се страхувам от страха на моя господар. И от любовта му към тебе. Той забравя за другите. Това ще доведе до смъртта.

— Чия смърт?

— Днес смъртта очаква всички. Когато се залавяш с едно, забравяш за главното.

— А кое е главното? — на Анна й се искаше да прибави: роб или глупак, но повече не иска да участвува в тази игра.

— Главното? — Шутът се обърна към нея. Единственото му око беше смъртно печално. — Ти си чужда, ти не можеш да разбереш.

— Ще се помъча.

— Сега божиите дворяни ще тръгнат на пристъп. И няма да пощадят никого. Но ако съм се досетил вярно, ако боляринът Роман е ходил навън, за да се разбере с божиите дворяни, как да спаси себе си и всичко това… ако е така, ще пропадне главното.

— Но нали ще остане науката, ще остане неговото велико откритие.

— Ти, княгиньо, си от знатните. Ти никога не си гладувала и тебе никога не са те били, не са те горили, секли и не са издевателствували над тебе… тебе не те заплашва нищо. Никой няма да те пипне с пръст — нито тук, нито в чертога. А всички тези хора, тези, които сега спят или не спят, тревожат се, пият, ядат и плачат на улицата — те ще бъдат избити. И това никак не е важно за моя господар. Това не е важно и за тебе, защото тяхната мъка няма да стигне до вас.

Осветено от червените въглени, джуджето беше страшно.

Ето такива са били първите проповедници на средновековната справедливост, такива са отивали на кладата. Хора, които са разбрали, че всеки е достоен за живот… и са били безсилни.

— Ти не си прав, шуте.

— Не, прав съм. Дори и сега в твоите добри очи и в твоите добри приказки няма истина. Ти не знаеш дали аз имам име, имам ли думи и чест. Шут, глупак…

— Как те казват?

— Акиплеша — също е прякор. Забравил съм своето име. Но аз не съм роб! Аз ще направя онова, което Роман не иска да направи.

— Какво можеш да направиш?

— Ще се измъкна през подземния проход, ще намеря ливите в гората и ще им кажа да побързат.

— Няма да успееш, Акиплеша — каза Анна.

— Тогава ще разруша всичко това… всичко!

— Но това е животът на твоя господар, това е делото на неговия живот.

— Той те е омагьосал, княгиньо! На кого е нужно неговото дело, моето дело, твоето дело, щом ще изтече кръвта на юношите и младежите, на жените и мъжете — на всички деца Христови? Но аз не мога да разрушавам…

Шутът се изкатери на масата и провеси крака, оброни глава върху дланите си и сякаш заспа. Анна мълчаливо се взираше в широкия гърбав гръб на шута. Без да вдига глава, той запита глухо:

— Коя си ти, княгиньо? Ти не си тази, за която се представяш.

— Нима е толкова важно, Акиплеша?

— Разсъмването е близко. Аз познавам хората. Глупаците са наблюдателни. Моят господар ще ни предаде и аз не мога да му попреча.

— Кажи, Акиплеша, твоят господар наистина ли е такъв велик чародей? Наистина ли е над църковните и земните князе?

— Славата му ще е голяма — каза шутът. — И кралете ще дойдат да му се поклонят. Иначе не бих свързал с него живота си.

— А какво би могъл да направиш?

— Бих могъл да избягам. Бих могъл да отида при друг господар.

— Мислил ли си наистина за такова нещо?

— Много пъти. Но на кого е нужен куц урод? На кого бих могъл да докажа, че в мене бие такова сърце, че имам такава глава като на знатен?

— Роман знае ли това?

— Роман го знае. Господ го е надарил с ум и талант.

— А тебе?

— Роман ми знае цената.

— И това ли е всичко?

— А какво повече? Какво му трябва повече на един роб и урод?

— Ти го ненавиждаш? Ти ме ревнуваш от него?

Шутът отскочи от масата, разсмя се, изкривявайки в гримаса и без това безобразното си лице.

— Тебе? От него? Аз имам едно око и то ми стига, за да разбера, че княгиня Магда си спи спокойно в чертога. Ти дори не си успяла да наденеш ботушките й — ти си с други, чуждестранни, ти не си много внимателна. И гласът ти те издава. И приказките. Но не се страхувай. Роман няма да се досети. Той вижда само своята любов, той самият й се радва. Ти си птица в небето, сладост неизказана, поради това си му и необходима. Властта на земята му е малко и той иска да опитоми и птичките небесни… той ще те приеме за Магда поради това, че му се иска да те приеме за Магда, лепко! Той е умен, а вярва в любовните билета!

— Значи ти вместо любовно си приготвил приспивно биле?

— А ти какво би искала? Не трябваше тя да дотърчи тука. Поради това се изненадах толкова. Билето беше изпробвано. С негова помощ на два пъти се измъквах от оките. Дори от замъка Крак.

— А как си попаднал тук?

— Ясно е как — за кражба. За глупост.

— Странно ми е, че си роб — каза Анна.

— Понякога и на мене… Господ на всекиго е определил място. Може би така и трябва… така и трябва.

— Ти си опасен роб. Не си глупак, а прикрит.

— Не, глупак съм. Само че без нас, без глупаците, умниците ще изпукат от своя ум и от скука… а ето ги и тях…

Роман се спусна по стълбата първи.

— Вие защо сте тук? — запита той. — Защо не си поканил госпожата в покоите?… — той докосна рамото на Анна.

Кин и послушникът се спуснаха по стълбата след него. Кин се поклони на Магда. Роман хвърли към него поглед и запита:

— Вярно ли е, че той е с тебе, княгиньо?

— Той е винаги с мен — каза Анна твърдо. — Изпратих го при тебе, за да те пази. И той ще те пази.

— Радвам се — каза Роман. — И всичко ще се уреди. Всичко ще се уреди! Ще постъпим така, както е необходимо за нас. Орденът вече е под стените.

— Какво? — шутът изведнъж стана мрачен. — Нима пристъпът вече е започнал?

— Те са на сто крачки и вървят към стените. Ливите все още ги няма…

— А защо си дошъл тука? — запита шутът. — Ние с тебе нямаме тук нито огън, нито мечове. Нашето място е на стените… С всички.

— Глупости говориш — каза Роман, приближавайки се до Анна и взимайки в дланта си пръстите й. Дланта на Роман беше влажна и гореща. — Ще загиват градове, ще умират и хора, но великото знание ще си остане навеки. Забрави за дребните неща и не отговаря на чина ти да мислиш за това — завърши Роман сухо, сякаш сещайки се, че шутът не му е другар, а въшка…

Шутът погледна към Анна и му отвърна:

— Аз си зная мястото, чичко.

Далечен шум стигна до подземието, намери път през оградите, стените и прозорчетата — викът на много хора, слял се в заплашителен рев, и в отговор се чуха нестройни викове и стон откъм града. Веднага откликна и камбаната на площада; унило и често, сякаш обхванато от страх сърце, тя биеше, призовавайки божията милост.

Всички замряха, ослушвайки се. Роман бързо се приближи към сандъка в ъгъла на стаята и провери катинара.

— Помогни ми! — каза той на шута и натисна сандъка, избутвайки го към вътрешността на подземието.

— Ще избягаме ли? — запита послушникът.

— Не — каза Роман.

— Ще се биеш ли? — запита шутът.

— Да, да — каза Роман. — Не е твоя работа… Иди виж какво става на стената. Може би твоят меч там е необходим?

— Няма да отида — каза шутът.

— Няма да избягам, не се бой.

— От друго се боя — каза шутът.

— От какво? Казвай.

— От измяна се боя.

— Глупак си и ще умреш по глупашки — каза Роман, хващайки дръжката на ножа си.

— Ще ме убиеш ли? — шутът беше изненадан.

— Когато един роб не е верен — каза Роман, — него го убиват.

— Да не сте посмели! — извика Анна. — Как не ви е срам!

— Срам? — Шутът започна да се катери по стълбата.

— Ти къде? — запита Роман.

— Ще огледам какво има вън — каза шутът. — Ще видя държат ли още вратата…

Той изчезна и Роман се обърна към Кин, но помисли и премести поглед към послушника. — Върви след него — каза той. — Наблюдавай го.

— Какво? — не разбра послушникът.

— Да не се приближава до никой от хората на княза. Да не се доближи до княза… но впрочем остави. Той няма да успее.

Роман беше делови, сух и студен. Хвърли поглед към пясъчния часовник. След това огледа онези, които бяха останали в подземието.

— Княгиньо Магда — каза той. — Душа моя, качи се горе. Иди в задните покои. И не излизай оттам. Под никакъв предлог. А ти — каза той на Кин — гледай да не излезе.

— Роман — каза Анна, — моят човек ще остане с тебе. На него вярвам повече, отколкото на другите хора.

— Така да бъде — Роман се усмихна и неговата усмивка беше поразително добра и щастлива. — Благодаря. С тебе ще дойде Глузд.

— Върви — каза Кин. — Боляринът е прав. Върви, княгиньо, там, където е по-безопасно. Ти няма какво да правиш тук повече.

Анна се изкачи по стълбата първа. Зад нея пристъпваше послушникът. Той беше уморен, лицето му се беше смъкнало и по него се четеше уплаха. Звън и викове се носеха над града и когато главата на Анна се подаде над пода, оглуши я шумът, вмъкнал се през високите прозорци на високата горница… Освен това Анна успя да види как шутът се метна към изхода. Оказа се той не е отишъл никъде. Подслушвал е. Може би това е по-добро. Може би за нея е време да се докосне до обичката под ухото…

Тя тръгна към задните покои. Послушникът я изпревари и отвори пред нея вратата; влизайки, Анна хвърли поглед назад; шутът стоеше зад горния праг и се очертаваше неясно като купчина дрипи. Ах, не би трябвало да се обръща, тъй като послушникът проследи погледа й и забеляза движението около вратата.

Вероятно той просто се изплаши. Вероятно не се досети, че там е Акиплеша. Неочаквано и мълчаливо като вълк, достигнал жертвата си, послушникът се хвърли към ъгъла, държейки ножа пред себе си — и беше сляп и неудържим. Тя само успя да изохка беззвучно…

Шутът леко отскочи встрани, послушникът се удари в стената и падна, заемайки мястото на шута до нея, и изглеждаше също като купчина дрипи. Гърбавият изтри тънкото острие на стилета и проговори, сякаш извинявайки се:

— Той с мен не може да се мери… научих някои работи при сарацините.

— Не мога повече — каза Анна. — Повече не мога…

— Жестоко време — каза шутът. — Вероятно не е имало друг такъв жесток век и аз съм жесток… Но не съм подъл. Разбираш ли, не съм подъл! Защищавам се, но не предавам…

Шутът се приближи до отворения люк и спря там така, че от вътре беше трудно да бъде видян.

— Ще има ли по-добро време? — запита сякаш сам себе си той, гледайки надолу. — Ще има ли по-добро време, или конниците на смъртта вече препускат по нашата земя?

— Ще има — каза Анна. — Непременно ще има.

Но шутът не отвърна и Анна усети как се напрегнаха рамената и късата му шия. Той направи крачка напред и надзърна в подземието. Роман се беше долепил до тайната врата и се ослушваше. Кин беше зад него.

— Отдръпни се — отпъди го Роман.

Кин послушно отстъпи няколко крачки.

По вратата удариха два пъти. След това още три пъти.

— Така си и знаех! — прошепна шутът. — Знаех си… Трябваше да изтичам до княза!

Роман свали мандалото и тежката врата се отвори.

В прохода стоеше рицарят Фридрих. Ризницата беше покрита от сиво наметало, а мечът му беше оголен.

Роман се отдръпна встрани.

Рицарят Фридрих запита:

— Всичко ли е в ред?

— Да — каза Роман. — По-бързо. Как е при вратите?

— Скоро ще паднат — каза Фридрих. — Скоро.

Той се върна обратно в тъмния проход и викна нещо по немски.

Внезапно шутът изквича като ранено животно и скочи долу, без да си служи със стълбата. Въпреки двуметровата височина със следващия си скок той беше вече до вратата, мъчейки се да досегне мандалото.

Роман първи съобрази каква е работата и се хвана за дръжката на меча и на Анна й се стори, че той неестествено бавно вади меча си и шутът също така бавно, като в забавена снимка, се обръща, така и не успял да заключи вратата, и в ръката му блясва стилетът…

— Кин! — извика отчаяно Анна. — Не е той!

Кин се обърна към нея. Очите на номада се бяха свили като резки. Гласът му беше тих, но страшен и не можеше да не му се подчиниш:

— Махни се веднага.

Анна направи крачка по стълбата. Главното сега за нея беше да обясни на Кин…

— Натисни обицата! Ще провалиш всичко!

Анна стоеше в малката стаичка на лелиния си дом. Тя се държеше за ухото примижала от светлината и Жул, наведен над пулта, й викаше, без да се обръща:

— Пристъпи встрани! Излез от полето!

Анна послушно прекрачи — главата й се въртеше и тя видя пред очите си кълбото, като прозорец в подземието.

Мъничкият, прекалено мъничкият в кълбото шут се бореше с Роман и ръката му, стисната в менгемето на Романовата ръка, се дърпаше, стискайки стилета. Със свободната си ръка Роман се мъчеше да достигне меча си и викаше нещо, но Анна не чуваше думите му.

— Не е той — извика тя. — Не е той!

Шутът се изви и Анна видя как стилетът потъна в тялото на болярина Роман, който започна да се свлича надолу, без да изпуска шута. В подземието нахлуваха един след друг германските ратници. Рицарят Фридрих издигна меча си… И в този миг се метна сянката на Кин…

— Не е той! — успя още веднаж да извика Анна.

И в този миг от кълбото изчезнаха двама души: Кин и шутът.

Мечът на Фридрих разсече въздуха. Като го захвърли, рицарят се отпусна на колене над тялото на Роман, правейки знаци на своите да тичат нагоре. И ратниците един след друг започнаха да се изкачват по стълбата — пъргаво и ловко…

Кълбото изгасна.

— Това е всичко — каза Жул.

— Къде са те? — запита Анна.

— Преминаха през нас. Те вече са там, у дома… Нямаш представа колко съм уморен.

— Аз също — каза Анна. — Аз също съм уморена. — Тя беше овладяна от някаква силна тъга.

— Ти сигурен ли си, че е взел със себе си Акиплеша?

— Та ти видя сама — каза Жул.

Той вдигна пулта и го сложи в куфара.

27.

Анна се събуди едва когато слънцето вече клонеше към залез. В стаята беше горещо, над забравената чаша със сладко кафе се въртяха оси. В стаята се въртеше и дядо Генади.

— Извинявай — каза той. — Аз чуках, чуках, вратата отворена, а ти не се обаждаш. При нас на село не е както в града, при нас е по-просто. Вратата е отворена и аз влязох.

— Нищо — каза Анна, сваляйки краката си от дивана. Везаната й княжеска дреха зашумоля.

Анна се огледа: само това й трябваше — беше останала облечена в дрехите на полската княгиня Магдалена, племенницата на полския крал Лешко Бели.

— В Москва вече така ли се обличат? — запита дядо Генади.

На Анна й се стори, че той й се присмива. Тя стана и надзърна в антрето. Там беше празно и чисто. Вратата към горницата беше разтворена докрай. И там беше празно. Креватът беше постлан акуратно. Дядо Генади се мъкнеше след нея.

— Заминали са си, значи? — каза той.

— Заминаха — каза Анна.

— Виж какво ти донесох за спомен. От музея.

Той измъкна от дълбокия джоб на мушамата си медната лъвска глава с гривната в устата й.

— Благодаря, деденце — каза Анна. — А те наистина ли бяха оттам?

— Откъде да зная аз. Добри хора бяха.

Анна се върна в голямата стая. През отворения прозорец се виждаше стръмният хълм. Край ручея пасеше пъстрата кобила Клеопатра.

— Тежки са греховете ни — въздъхна дядото. — Бързаме, суетим се, пътуваме бог знае къде. А това е рисковано. Да, а аз ти донесох млечице. Подварено е. Ще пийнеш ли?

Публикувано в сп. „Наука и техника“, бр. 52/1979, бр. 1-15/1980 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.